Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

Borító: Jonas Wolff és Nagy Kiril
Monument Grotesk by Dinamo

© Napkút Kiadó, 2022
© Nagy Kiril, 2022

ISBN 978 615 6555 09 0

A történet szereplői kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal a szándék műve.

Nagyinak.
Azért, édeském…

Első fejezet

Az intézmény mintegy ötven kilométerre állt a fővárostól. A plovdivi útról kellett lekanyarodni a fasor egy hiányzó pillanatában, ide csak úgy nem tévedt az ember. A sárgaház épületét még ’86 novemberében ürítették ki. Aznap, amikor az intézmény sorsa napirendre került, Dimitar Sztoilov főtitkár egy kerületi szépségversenyre volt hivatalos, így a bezáratásról való döntést nélküle hozták meg. A rendőrfőkapitány saját kezűleg intézte a rendelet végrehajtását. Azonnali hatállyal. Pedig Sztoilov gyakran látogatta az intézetet a fekete Volgával. Az autó befordult a rozsdadíszes kapun, a masszív gumik sorban lövöldözték a murvát az út két oldalára, az udvaron lézengő betegek pedig hullámozva tükröződtek végig a jármű sötét fényezésén és az apró, króm alkatrészeken. A főorvos, Dr. Felsőczy Aladár – aki a háború alatt szökött Magyarországról Romániába, majd át a bolgár határon – irodájának ablaka a sétányra nézett. Így mindig időben észlelhette a Volga érkezését ahhoz, hogy a nővérekért kiáltva végigrohanjon a kőlépcsőkön, és az autó lefékezésekor maga nyithassa a krómkilincset. A két ápolónő kényelmetlenül szorosan állt a jobb és a bal oldalán, mélyeket hajlongva a főtitkár előtt. Üdvözlöm, főtitkár elvtárs, milyen kellemes meglepetés, mondta a doktor minden alkalommal, hetente háromszor, olykor ötször. Sztoilov csak hunyorgott egyet vastag szemüvege mögött köszöntésképp, és intett a sofőrnek, hogy fél óra múlva jöjjön. A fekete jármű kikanyarodott, majd visszacsatlakozott az őrökkel tömött konvojba, amely ilyenkor egy megtévesztő kört tett. Az esetleges ellenzéki merénylőket kicselezve. Sztoilov előtt még a magukról sem tudó, nyáladzó betegek is hajlongtak, mert a sokkterápia alatt elégszer mesélték nekik a nővérek, ki is az a főtitkár úr. A nép megmentője, megmenekülni pedig jó. Dr. Felsőczy és a két angyalszárnyként hozzátapadó nővér mindig a 34-es szobáig kísérte Sztoilovot, közben egy kórlapot legyezgettek előtte, hatalmas áttöréseket és rohamtempójú fejlődést emlegetve, Mincsev úr állapota… elnézést a szófordulatért, eszeveszetten javul. A férfi megköszönte a tájékoztatást, elmehetnek, és a szokásos huszonöt percre eltűnt a szobában. A 34-es szám tévesen állt az első emeleti ajtón, ahogy az összes többi szám is. Az elmegyógyintézet megépültekor Barabanov mester, a haszkovói kisiparos felülről kezdte számozni az ajtókat, így került az egyes a legfelső emeletre, a hatvanas pedig a földszintre. A keskeny, de hosszú folyosók padlóján törtfehér és fakóbordó csempék váltogatták egymást, a vaskorlátok mentazöld festéke csöpögősen száradt meg, kis göröngyöket hagyva a felületen. A fehér ajtók, amelyből tizenöt volt minden emeleten – tíz kórterem, a többi pedig iroda, orvosi szoba, tároló és a mosdók – szintén egyenetlenül voltak lefestve, a rajtuk vágott szellőzőket pedig rács hiányában lefolyószűrőkkel takarták el. A csempék között húzódó fugák girbegurbán vonultak végig a folyosókon, az ember, ha követni próbálta őket, beleszédült a szerpentinbe. Akár a teherautó hátulján a hegyi utakon. És az állandó zaj, ahogy a tárgyak potyogtak. Polcok, lámpafoglalatok, villanykapcsolók. Barabanov szakértelmének köszönhetően semmi sem maradt a helyén. A gondnok igyekezett visszarögzíteni őket – így a zajba még kopácsolás és csavarhúzó-karistolás is vegyült –, de a tárgyak csak hulltak és hulltak. Nem úgy az ajtószámok. Azokat még pajszerrel sem tudták lefeszíteni, hogy jó sorrendben rakhassák vissza őket. Úgyhogy maradt az egyes a legfelső emeleten, a hatvanas pedig a földszinten. Az akkori igazgató ragaszkodott hozzá, hogy a betegek kórlapjain szereplő jelölések viszont a helyes számozás szerint szerepeljenek, így állandó volt a nővérektől a „melyik hármas kórterem, a Barabanov- vagy az igazgatóúr-féle?” kérdés. Ez is volt részben az oka, hogy megannyi beteget félrekezeltek. Amikor újra fordult a 34-es szoba mattra kopott kilincse, Felsőczy arkangyalék már ott álltak ismét a folyosón, hogy utánfutóként kísérjék Sztoilovot a Volgához. Ez így ment minden héten, amíg a hivatali rendelettel be nem záratták az intézetet. A bezárásnak anyagi okai is voltak, de a pszichológia amúgy is hit kérdése volt, a hit a vallásé, a vallás pedig nem volt megengedett, így a sárgaház sem. Az orvosokat és az ápolókat a közeli szénbányába csoportosították át, a szerencsésebbek az omlások sérültjeit látták el, vagy az elfeketedett tüdőket lélegeztették. A kevésbé szerencsések kezébe csákányt vagy lapátot nyomtak, és mehettek a többi szénporos arc közé. Az addigra intézményigazgatóvá előléptetett Dr. Felsőczy még a bezárás napján öngyilkos lett. Az udvarról totálplánban lehetett látni, ahogy irodájának hatalmas ablaka mögött kivette a szegedi leszereléskor ellopott pisztolyát. A magyar tervezésű Frommer Stop kellemesen simult a kézbe, a típusra jellemző, hosszan hátrasikló szánnal. Jobb füléhez emelte, mert azzal jobban hallott. Meghúzta a ravaszt, és a dörrenésből, ahogy a 7,65 mm-es töltény elhagyta a csövet, megállapította saját halálának beálltát.

A bolondokat egyszerűen elbocsátották. A környező falvak lakosait sokáig riogatta a sok elmebeteg, lunatikus. Az épületből szállodát akartak csinálni, ahol az Eurovíziós Dalfesztivál külföldi látogatóit szállásolták volna el, de végül a vezetőség egyetlen tollvonással a pusztulásnak ítélte a hatalmas sárga falakat, a kertet körbeölelő szobrokat, a hideg csempés kórtermeket, a fémszekrényeket… mindent. A rozsda és az enyészet pedig habozás nélkül vette birtokba új tulajdonát, lassan kúszva minden részleten, helyenként gazokkal osztozva. Ahogy teltek az évek, a környéken szétszéledt betegek kezelését a hegyek és a völgyek vették át, az orvosokénál valamivel nagyobb szakértelemmel és odafigyeléssel. Némelyik erdei bogyók mámorában kóválygott a fák között, volt, aki óbégatva a folyóba fúlt, mert azt hitte, a szökőkútban mártózik egyet, és volt, aki túl közel merészkedett a városhoz, ahol bebörtönözték. A kék pizsamát váltotta a szürke. Néhányan csapatokba verődve fosztogattak tyúkólokat. Velük a városi tanács őrszolgalátából és önkéntesekből verbuválódott alakulat egyedi módon számolt le. Mintha az emberekben felébredt volna a rendszer által elfojtott vadászösztön, és a sok öntudatra ébredt kisember hirtelenjében mind lovagló angol nemest akart alakítani. Mintha egy barokk festményről ugrottak volna ki, úgy űzték az erdőben kószáló betegeket. Hogy úri módon kaszabolják le őket. Szinte látni lehetett a sok felhevült proletár lába között a finom ecsettel kidolgozott, vágtató lovakat. A bolondokat űző, korcs ebek fajtiszta kopókként szimatoltak végig a nyomok fölött. A sok elmebeteg pedig futott, loholt, a gallyak leszaggatták hálóingjeiket. Rezesen izzott minden izzadtságcseppjük, skarlátbundaként borítva csupasz testüket. A fegyverek eldördültek, golyók süvítettek a fák között, némelyik megpattant egy-egy kérgen, de a legtöbb talált. Az avas vérszomj biztosan tartja a puskát, az angol lord és bolgár paraszt kezében egyaránt. A hajsza végére az alvajárókból és hibbantakból csak rókatetem maradt.

Sztoilov a szépségverseny után, ahol a hadügyekért felelős titkár teltbandzsa lánya vitte el a koronát, egyből rezidenciájára hajtatott, mert a zsűrizés és a kézfogások közben lehajtott rövideket és félpohár borokat, szintén azonnali hatállyal, ki kellett pihennie. Így a sárgaház bezárásáról csak másnap, a délutáni ülésen értesült. Krémbarna, műbőr forgószékét biztos, ami biztos alapon azonnal áthajította a hegyre néző üvegfalon, ennyi inkompetens barmot, köpködte aztán minden elvtárs arcába. Egyenként, megállva a körtermen végigfutó asztal minden székénél. A sok csinovnyik csak lehajtott fejjel tűrte a landoló nyálba burkolt sértéseket. Sztoilov jobbkeze, Antonov párttitkár elvtárs tanácsára rendkívüli ülést rendeltek el, a kitört üveget egy felvonulásokon használt teherautó ponyvájával foltozták be, hogy a késő őszi szél ne húzzon olyan nagyon. Az elvtársak vastag kabátokban és kucsmákban ültek vissza az asztalhoz. Olyan szerencsétlenül sorakoztak, mint a sakktáblára még fel nem pakolt parasztok. A terembe tilos volt a bejárás. Az egyetlen felmerülő ötlet, amely egy pillanatra úgy tűnt, mentheti a helyzetet, a nyurga Kazaharovtól származott. A kulturális miniszter azt javasolta, fogják be a lézengő betegeket, akit lelnek, akinek meg már nyoma veszett, azt dublőrökkel helyettesítsék. Kazaharov már fejben írta is a listát, melyik színház- vagy múzeumigazgató mutatna jól kényszerzubbonyban, de Sztoilov halántékán olyan hangosan pattant el egy ér az ötlet hallatán, hogy egyszerre mindenki visszaszippantotta helyeslő szavait, és szélesen megingatták fejüket, hogy mégis micsoda megveszekedett ötlet ez, elvtárs, kérem. Így nem volt mit tenni, véglegesen, hatályosan és hivatalosan is megállapították, ez már vissza nem forgatható. Mivel a párt tévedhetetlen, nem visszakozhattak. Az intézmény zárva maradt. Antonov tanácsára a főtitkár katonákat küldött, hogy legalább azt a Mincsevet találják meg, de a csapatok néhány nap múltán feladták a keresést, mert munka- és életkedvüknél már csak a fizetésük volt alacsonyabb. Sztoilov mintha kissé megkönnyebbült volna. Ez a megkönnyebbülés már csak azért is feltűnő volt, mert rejtélyes módon egy bűnbak sem tűnt el az események következtében. Még egy jelentéktelenebb sem, legalább példát statuálni. Sztoilov megfogadta, hogy sosem hagyja többé egyedül dönteni ezt a sok tehenet, amelyről személyesen, valamint írásban is biztosított mindenkit, egyéb sértésekkel toldva meg a mondatot. Onnantól Dimitar Sztoilov főtitkárabb volt a főtitkárnál, minden ügyet és döntést keselyűmód felügyelt. Akár az összes lelkiismeretes vezér. Diktátor, ha úgy tetszik.

Második fejezet

A szokásosnál korábban gurult ki a tolószékével az udvarra, óvatosan fékezve a rámpán. A hideg reggel csípte azt a sarkából kilógó tíz négyzetcentimétert, amit már nem takart csíkos pizsamanadrág. Gömb hasán zsír- és nyálfoltos trikó feszült. Kezével sovány combját dörzsölte, ujjaival a bőre alá ültetett kapszulát tapogatta. A kapszulát, amit az orvostudomány az „alkoholizmus felszámolásaként” emlegetett. A beültetés során egy vegyületet juttattak a bőr alá, ami alkoholfogyasztás esetén kínzó rosszullétet okoz. Ezáltal pedig még elviselhetetlenebbé vált az alkoholista amúgy is könnyáztatta élete, mert kapszula ide vagy oda, ivott. Busszal áthaladva a falvakon, hallani lehetett a kocsmákból áradó óbégatást, amelyet földön csattanó hányás kísért. Ez a hangzavar lassan megszokottá vált az országban.

Ujjbegyeivel összecsípte a bőrt, és a fájdalom kábulatában megpróbálta felidézni annak a bornak az ízét, amit a beültetés előtti napon ivott. Már nem emlékezett, mióta józan, a kórházban a napok monotonitása nem ad lehetőséget az időben való tájékozódásra. A napok fákká válnak egy végtelen erdőben, amiben az ember akár körbe, akár egyenes vonalon halad, csak ugyanazon fák mellett megy el újra és újra. Platán, egy-egy tölgy, nyír és nyár folytonos ismétlődése. A gyógyszerosztás az egyetlen tájékozódási pont, csakúgy, mint a fák tövén mászó moha. Darin köntösének zsebe domborodó szatyorként csüngött. Lenyeletlen gyógyszerektől volt nehéz, amit az évek során rejtett el észrevétlenül az ápolók elől, miután erőlködő nyelést színlelve nagyot kortyolt a papírpohárból. Amikor nem a lábába ültetett kapszulával játszott, a zsebében kutatott, igyekezett kitapintani a gyógyszerek színeit. Egyszer a televízióban látta, az egyes csatornán, hogy egy bosnyák nyugdíjas érintés után meg tudja mondani a tárgyak színét. És ez Darinnak annyira megtetszett, hogy onnantól minden nap gyakorolt. Volt, hogy eltalálta, olyankor nagyon örült. A pirulákat pöcögtetve emlékeket próbált felidézni. A kék talán a gyerekkor, a lila az anyám a lakás ajtajában, a piros az apám fűrészeléstől izzadt arca, a fehér nagyanyám megbomlott kendője alól kizuhanó haja. Amikor bekerült az intézetbe, azonnal leszedálták. Négy férfi fogta le, közülük kettő maga is beteg volt, az orvos pedig az előírt dózis háromszorosát adta a nyakába. Nem ez volt az előírás, pusztán ki nem állhatta a piásokat. Gyarlók és gyönge emberek. Nincs tartásuk, az a baj, mondta. A háromszoros adag pedig azonnali emlékezetvesztéshez vezetett. Tünetmentes, lélekölő emlékezetkieséshez, amely nem csupán pillanatokat, hanem egy életet ölelt át. Azóta csak egy feladata volt Darinnak a végtelen erdőben: emlékezni. Akkor reggel a főbejárat melletti kőpadnál azt képzelte, nem a tolókocsiban ül, hanem egy kicsivel jobbra, a padon. Mint ahogy mások szoktak. A járók, akiknek döntés az ülés, nem kényszer. A zsebében turkált. Egy nyugtatót megérintve egy kiskori emléke kapaszkodott a kérges agytekervényekbe.

Elhovec egy háromágú falu három völgy találkozásánál, akárcsak a mellette fekvő Plovdivci, csakhogy annak saját víztárolója is volt, amire az elhoveciek mindig is irigykedtek. Sajátot nem építhettek, mert a párt csak egy duzzasztógátat engedélyezett a térségben. Mivel a folyó rajtuk is keresztülfolyt, büszkeségből vonogatták a vállukat, hogy legalább ők messzebb vannak a határtól, és így nyugtuk lehet a görögöktől, akik a háború óta csak úgy özönlöttek az országba – és néha pusztán túl messzire kalandoztak a nyájukkal, ami lelegelte a szívós bolgár füvet. De így is rengeteg elhoveci népdal szól a plovdivci duzzasztógátról:

Ejj, ha te nékem duzzadnál, kedvesem,

Nem lenne keserű elhoveci életem.

De másnak duzzadsz mégis, te átkozott,

A sok elhoveci hiába imádkozott.

– dúdolta Darin nyálas ajkai között a tolószékben.

A faluk fölött álló Malenivo kunyhót mindkettő magáénak tartotta. A béke érdekében szabályt hoztak: egyszerre elhoveci és plovdivci lakos nem tartózkodhat a rozoga fatákolmányban. De ki is akart volna… Erre egyetlen egyszer volt precedens, amikor Darin született. Ott, fenn a kunyhóban, amikor elhoveci apja és plovdivci anyja úgy döntött, hogy fiuk se egyik, se másik faluba ne tartozzék. A hegyen akartak átvágni a túloldalon fekvő Vitinába, amikor az asszony vajúdni kezdett. Csak a kunyhóig jutottak, a görcsök megálljt parancsoltak. Így lett Darin viskószülött. Ezután a csecsemőt pokrócba csavarták, és meg sem álltak a fővárosig. Később az egyik nagymama is követte őket, mert a két falu között dúló viszály egyre hevesebb cselekedetekre bujtotta a lakosokat. Végül mintha egy csapat gyerek játszott volna balkáni háborúsat. A folyó mentén sorakoztak fel, az elhoveciek a keleti, a plovdivciek a nyugati parton, és kavicsokkal hajigálták egymást napokon át, amíg el nem fáradtak annyira, hogy mindenki hazamenjen ebédelni, majd újult erővel folytatták a kődobálást. Muníció volt bőven, hiszen a kövek mindig a másik oldalon landoltak, amit valaki azonnal fel is kapott és visszahajított. Darin anyai ági nagyszüleinek fontosabb volt a becsület és a duzzasztógát, mint az unoka és a lányuk, büszkén görbültek Plovdivciért a parton, remegő kézzel dobálva a legkisebb kavicsokat. A másik nagyapát egy ilyen kő ütötte agyon, amikor el akart búcsúzni a folyótól, mert feleségével már éppen fiuk után készült. A nagymama, Dora így egyedül indult a városba, minden vagyonukat (és egy kecskét) asztalterítőkbe bugyolálva gyermeke után eredt. Másik fia, aki pártfunkcionárius volt, azonnal lakást intézett neki. Így kapott a város határán magasodó panelnegyedben saját szobát a kecske is. Dora mama arisztokrata családban született, de az egyetem után elege lett a bársonykanapékból, a kis ezüstcsengőkből, amivel a cselédeket hívták, az igenuramokból, a márványgyümölcsös-kosárból és a férfiakból. Azokból főleg. Édesapja ragaszkodott hozzá, hogy a búcsút legalább egy ajándék házzal megkönnyítse, ott, ahonnan az üknagyszülők is származtak. Így költözött Dora lánykorában Elhovecbe. Írni, állatokat gondozni, a kristálypoharat pléhbögrére cserélni. Eleinte csak lebegett a vidéki lét nyirkos fűillatú napjaiban. Bár a matematikához és a biológiához nem sokat konyított, arra rájött, hogy gyomorkorgásának hangosodásával egyenesen arányosan növekszik a tettvágya. Földet művelni, állatokat tartani, aztán a bivalytejet jól lecsöpögtetni. A finom ujjak nemessége pedig lassan elszivárgott a kapanyél ejtette repedésekben. És amikor már majdnem annyira megkeményedtek ujjai, hogy a tollat írógépre cserélje, megismerkedett a néma Toskóval. Akivel egymásba ugyan nem szerettek, de barátként segítették egymást. Például olyan apróságokban, mint a gyermeknemzés és -nevelés. Különben nem zavarogtak egymás útjában, nem kellemetlenkedtek ide-oda, nem alkalmatlankodtak, csak a két gyerek volt közös. A fiúk. Dora újra írt, volt, aki átvegye a kapát, és ha arisztokratává nem is, de a kézfeje újra puhává vált annyira, hogy görbítse a betűket. Többnyire a verandán írt, télen a kályha mellett, Toskó pedig az állatokkal foglalkozott. Szerette csinálni, lassú és kedves mozdulataival járta végig az istállót, hang nélkül becézgetve az összes állatot. Hangtalan gondoskodott a gyerekekről is. Ha kellett, egészen Mocsuréig ment nekik kecsketejért, mert csak azt ittak. A faluban gyakran apadt el az állatok teje, állítólag a sok erdei boszorka és kikimora volt rossz hatással a tőgyekre. Egyesek viszont azt rebesgették, hogy Plovdivciből járnak át kátránnyal megkenni a bimbókat, hogy így szabotálják az elhoveci gazdákat. Toskó sosem értette a két falu viszályát, szerinte igazán nem volt nagy dolog egy kis összegyűlt folyódarab.