A fordítás az alábbi mű alapján készült:

L. J. Shen: The Hunter (Boston Belles #3), 2021

Fordította

LADÁNYI KLÁRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

Az ördög feketét visel, 2021

Vakmerő (Vágyak iskolája-sorozat 1.), 2021

Vagány (Vágyak iskolája-sorozat 2.), 2021

Vadító (Vágyak iskolája-sorozat 3.), 2022

A szívtipró (Bostoni Bikák 1.), 2022

A szégyentelen (Bostoni Bikák 2.), 2022

Copyright © 2021. THE MONSTER by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Ladányi Klára, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektor: Csémi Judit

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-88-3

A világ minden szörnyetegének és a kardját feladó
Pangnek és Jannek.
Köszönöm, hogy berontottatok az életembe!

Lejátszási lista

Kasabian: You’re in Love with a Psycho

The Subways: Rock & Roll Queen

Kelsey Lu: I’m Not in Love

Falling in Reverse: Good Girls Bad Guys

Zara Larsson: Wow

The Gossip: Listen Up!

Skeeter Davis: The End of the World

„Milyen lenne a tenger a mélyben bujkáló szörnyetegek nélkül?

Olyan, mint az alvás álmok nélkül.”

(Werner Herzog)

Előszó

Sam

Életkor: 9

Ez volt az utolsó alkalom, hogy valaha sírtál, szarzsák!

Csak ez járt a fejemben, ahogy a nő, aki megszült, ötször egymás után benyomta a csengőt, miközben úgy markolta a hátamon az inget, mint aki a szomszédjának szállítja vissza azt a suhancot, aki vécépapírral tekerte körbe a házát.

Troy bácsi luxuslakásának ajtaja kitárult. Átlökött a küszöbön.

– Tessék! A tiétek. Ti nyertetek.

Sparrow néni karjába vetettem magam, aki hátratántorodott, majd védelmezőn a mellkasához vont.

Sparrow és Troy Brennan igazából nem voltak a rokonaim, de rengeteg időt töltöttem velük, és ezalatt azt értem, hogy még így sem eleget.

Cat, azaz a nő, aki megszült, túladott rajtam. Ma este döntött így, ahogy elhaladt mellettem a hálószobájába menet.

„– Miért vagy ennyire kicsi? Pam gyereke veled egyidős, ő meg olyan hatalmas.

– Azért, mert kurvára soha nem etetsz meg – dobtam félre a joystickot, és szúrós pillantást vetettem rá.

– Azért, mert már tíz vagy tizenegy éves vagy, Samuel! Csinálj magadnak egy szendvicset!”

Kilencéves voltam, és annak is alultáplált. De igaza volt. Csinálnom kellett volna magamnak egy szendvicset. Meg is tettem volna, ha lett volna otthon bármi hozzávaló. Nálunk még ketchup vagy mustár sem volt, csak drogos cuccok meg annyi pia, amennyivel megtölthetnénk a Charles folyót.

Nem mintha Catet érdekelte volna. Irtóra haragudott, amiért elloptam a kokainját, és eladtam néhány okostojásnak az utcán, a pénzből meg négy McMenüt és egy Nerf puskát vettem, amikor egyedül hagyott ma este.

Maria nagyi vitte a hátán a nevelésemet. Velünk élt, és két helyen dolgozott, hogy eltartson bennünket. Catalina a háttérben húzódott meg, mint valami bútordarab. Ott volt, de igazából mégsem. Egy fedél alatt éltünk, de mindig elköltözött, valahányszor a csávói eléggé belezúgtak ahhoz, hogy hagyják, hogy velük lakjon. Rehabra járt, nős férfiakkal randizott, és valahogy sikerült annyi pénzt szereznie, hogy drága táskákat és cipőket vegyen belőle. A többiek a suliban azt mondták, hogy az apjuk szerint Cat a helyi motel összes matracának süppedését ismeri, és bár nem tudtam biztosan, mit is jelent ez, azt viszont igen, hogy semmi jót.

Egyszer azt is hallottam, ahogy Troy bácsi azt mondta neki: „Ő nem a kibaszott Hampton-vidék, Cat! Nem látogathatod hébe-hóba, amikor szép az idő!”

Catalina azt mondta, hogy fogja be a lepénylesőjét. Hogy én vagyok a legrosszabb hiba, amit betépve elkövetett.

Aznap kirúgtak a suliból. A szart is kivertem Neil DeMarcóból, amiért azt mondta, hogy az apja meg az anyja az én anyám miatt válnak el.

„Az anyád egy szajha, és nekem most egy kisebb házba kell költöznöm! Gyűlöllek!”

Mire végeztem vele, már egészen más oka lehetett a gyűlöletre. Olyasmi, ami az egész arcát megváltoztatta.

Amikor Cat értem jött, leordított, hogy ugyanúgy szétbaszná az arcom, ahogy én tettem Neilével, de annyit nem ér a dolog, hogy letörje az új körmeit. Szinte meg sem hallottam őt. A fejem egészen megdagadt a verekedéstől és megfájdult a sok gondolattól.

Azt is tudtam, hogy túl zsugori ahhoz, hogy elvigyen a sürgősségire, úgyhogy nem panaszkodtam.

– A miénk? – Sparrow néni összehúzott zöld szemmel nézett Catalinára. – Miről beszélsz? Ma nem mi vigyázunk Samre.

Sparrow néninek vörös haja, szeplői és madárijesztőszerű teste volt, csupa csont és bőr. Nem olyan szép, mint Catalina, mégis jobban szerettem őt.

Cat megforgatta a szemét, és belerúgott a cuccaimmal teli sporttáskába. Az Troy bácsi lábszárának ütközött.

– Ne csinálj úgy, mintha nem erre hajtottatok volna egész idáig! Elviszitek magatokkal nyaralni, itt saját szobája is van, és az összes focimeccsére elmentek. Még meg is szoptatnád, ha lenne melled, de sajnálatos módon nincs. – Catalina tekintete végigvándorolt Sparrow testén. – Mindig is akartad őt. Kiegészítené az unalmas kis családotokat az unalmas kislányotokkal. Hát, ma rátok mosolygott a szerencse, mert ez a seggfej hivatalosan is a tiétek!

Nagyot nyeltem, és egyenesen a lapostévére meredtem Sparrow válla fölött. A nappali kész káosz volt. De az a jó fajta. Játékok szerteszét, rózsaszín, puha takarók és egy csillámos lila gyerekroller. A tévében a Merida ment éppen. Ez volt Sailor kedvenc meséje. Ő valószínűleg aludt.

Neki meg volt szabva a lefekvési idő. Voltak szabályok, volt napirend.

Sailor Troy és Sparrow kétéves kislánya. Testvérként szerettem. Ahányszor csak náluk aludtam, és attól félt, hogy egy szörnyeteg bújt el az ágya alatt, kimászott a kiságyából, és átmasírozott a szobámba, bebújt a paplanom alá, és úgy ölelt, mintha a mackója lennék.

„– Véggy meg, Sammy!

– Mindig, Sail!”

– Ne a kölyök előtt! – Troy Cat felé lépett, eltakarva őt előlem. A gyomrom megkordult, arra emlékeztetve, hogy semmit nem ettem, amióta betoltam azokat a McMenüket.

– Sam, magunkra hagynál egy pillanatra? – Sparrow a sötét hajamba túrt. – Megszereztem neked azt a Ghost of Tsushima videójátékot, ahogy kérted. Kapj fel valami rágcsát, és játssz, amíg nem végzünk.

Fogtam némi szárított marhahúst, Troy bácsi szerint a proteintől magasabbra növök, aztán bevetettem magam a folyosóra, befordultam a sarkon, de nem mentem be a szobámba. Elsős korom óta volt itt saját szobám. Maria nagyi azt mondta, azért, mert Troy és Sparrow környékén nagyon jó az iskola, és itteni lakcím kellett ahhoz, hogy beírathassanak oda. De azután is gyakran jöttem ide, hogy kirúgtak az első sulimból.

Az „igazi” otthonom Southie egyik rossz környékén volt, ahol teniszcipők díszítettek minden villanyvezetéket, és ha nem is kezdeményeztél verekedést, tutira ki kellett keveredned belőlük, hogy túlélj.

Hallgatóztam. Troy felmordult az előszobában:

– Mi a fasz? – Szerettem, ahogy kimondta a „fasz” szót. A hangzása belém mart, a karomon a bőr olyan fura lett tőle. – Épphogy három hete ment el Maria, és máris előhozakodsz a kétes szarságaiddal.

Maria nagyi alig egy hónapja, álmában hunyt el. Én találtam meg őt. Cat egész éjjel nem volt otthon, „dolgozott”. Átöleltem Mamót, és addig sírtam, amíg a szememet sem bírtam kinyitni. Amikor Cat végre hazaért whiskey-szagú lehelettel és elkenődött sminkkel, azt mondta, az egész az én hibám.

Hogy Mamónak már elege lett a szarságaimból, és úgy döntött, feladja.

„Nem hibáztatom, hogy feldobta a talpát. Én is ugyanezt tenném, ha lehetne.”

Aznap reggel összepakoltam a táskámat, és az ágyam alá rejtettem.

Tudtam, hogy Cat nem fog megtartani.

– Először is, vigyázz a szádra, még mindig gyászolok! Váratlanul vesztettem el az anyámat, tudod jól – bosszankodott Catalina.

– Mekkora blama. Samnek eleve soha nem is volt anyja. – Troy hangjától megremegtek a falak, még akkor is, ha nyugodtan beszélt.

– Az a fiú megszelídíthetetlen. Ostoba, mint a föld, és olyan agresszív, mint egy kóbor kutya. Az nem segít, ha mellette maradok. Csak idő kérdése, hogy a kiskorúak börtönébe kerüljön – vágta oda az anyám. – Ez egy szörnyeteg.

Ezzel a becenévvel illetett. Szörnyeteg.

A Szörnyeteg ezt csinálta.

A Szörnyeteg azt csinálta.

– Figyu, nem érdekel, hogy te meg a tökéletes kis feleséged mit gondoltok. Ez egyszerűen túl nagy felelősség. Én leléptem. Nem tudom elküldeni terápiára meg ilyen szarokra. Nincs a bőröm alatt is pénz – toppantott a sarkával Catalina. Hallottam, ahogy a Chanel táskájában kotorászik a cigarettája után. Nem fogja megtalálni. Fél dobozzal elszívtam az udvaron, amíg ő betépett a hálószobájában. A maradék a táskámban volt.

– Ha anyagi gondjaid vannak… – kezdte Sparrow.

– Ugyan már! – vágott hevesen a szavába Cat. – Tartsd meg a pénzed! És remélem, nem vagy olyan ostoba, hogy azt hidd, jobb vagy nálam, a férjedtől meg a dadák és külön tanárok sokaságától kapott segítségeddel. Sam egy ördögfajzat. Nekem ez egyedül nem megy.

– Nem egyedül csinálod – vetette oda Troy. – Közös felügyeletünk van a gyerekre, te idióta!

Tűz gyúlt a mellkasomban. Nem tudtam, hogy Sparrow és Troy felügyeleti joggal rendelkeznek felettem. Nem tudtam, ez mit jelent, de fontosnak hangzott.

– Vagy magatokhoz veszitek, vagy lerakom egy árvaházban – ásított Cat.

Bizonyos fokig megkönnyebbültem. Mindig is tudtam, hogy amint Mamó meghal, Catalina megszabadul tőlem. Az elmúlt hetekben azon aggódtam, hogy felgyújtja a házat velem együtt, hogy biztosítási pénzhez jusson, vagy ilyesmi. Legalább még életben voltam.

Tudtam, hogy az anyám nem szeret. Soha nem nézett rám. Amikor mégis megtette, azt mondta, rá emlékeztetem.

„Ugyanaz a nyálas frizura, mint Edward Cullennek. Ugyanaz a halottszürke szempár.”

A rá a néhai apámra, Brock Greystone-ra utalt. A halála előtt Troy Brennannek dolgozott. Brock Greystone gyenge volt, szánalmas és sunyi. Egy igazi patkány. Mindenki ezt mondta, Mamó, Cat és Troy is.

A legrosszabb rémálmom az volt, hogy olyan leszek, mint ő. Ezért is mondta mindig Catalina, hogy nagyon hasonlítok rá.

Aztán ott volt Troy bácsi. Tudtam, hogy rossz ember, de közben tiszteletre méltó is.

Az okostónik a környékünkön azt mondták, vér tapad a kezéhez.

Hogy megfenyegette, megkínozta és megölte az embereket.

Senki nem packázott Troy Brennannel. Senki nem rúgta ki őt, nem ordította le, vagy mondta azt neki, hogy ő volt élete legnagyobb baklövése. Ráadásul volt benne valami…, mintha márványból lett volna. Néha, amikor a mellkasára néztem, meglepődtem rajta, hogy mozog.

Annyira olyan akartam lenni, mint ő, hogy amikor erre gondoltam, a csontjaim is belesajdultak.

A puszta létezése hatalmasabbnak tűnt mindenki másénál.

Akárhányszor Troy bácsi eltűnt az éjszaka közepén, mindig zúzódásokkal és ziláltan tért vissza. Fánkot hozott, és nem is foglalkozott vele, hogy lőpor- és vérszagot árasztott magából. Rossz vicceket mesélt az asztalnál, miközben ettünk, és hogy megnyugtassa Sailort, azt mondta neki, hogy látta a szekrényében élő szörnycsaládot kiköltözni.

Egyszer összevérezte az egyik fánkot, Sailor pedig megette, mert azt hitte, hogy karácsonyi cukormáz van rajta. Sparrow néni majdnem felrobbant az idegtől. Egy seprűvel kergette körbe a konyhában, és addig hadonászott, míg végül kétszer is fülön találta. Közben mi Saillel csak kuncogtunk. Amikor végül sikerült elkapnia (csak mert hagyta), Troy elkapta Sparrow csuklóját, leteperte a padlóra, és mohón szájon csókolta. Talán még volt benne nyelv is, de aztán Sparrow mellkason csapta, és felnevetett.

Mindenki olyan boldog volt, és annyit nevettek, hogy Sailor egyszer bepisilt, pedig ilyesmi már nem fordult elő vele.

De aztán a mellkasom szorítani kezdett, mert tudtam, hogy délután majd visszaküldenek Cathez. Erre eszembe jutott, hogy igazából nem tartoztam ehhez a családhoz.

Ez volt az egyetlen boldog pillanat az életemben. Újra és újra lejátszottam magamban a jelenetet, amikor csak meghallottam Cat ágyrugóinak nyikorgását egy ismeretlen súlya alatt.

– Magunkhoz vesszük – jelentette be Sparrow hűvösen. – Mehetsz. Elküldjük a szükséges papírokat, amint az ügyvédünk előkészítette.

A mellkasom akkor valami melegséggel telt meg. Olyasmivel, amit korábban soha nem éreztem. Nem bírtam megállítani. Jó érzés volt. Remény? Lehetőség? Nem tudtam nevén nevezni.

– Piroska – susogta Troy a felesége becenevét.

És ennyitől a bensőm ismét kihűlt. Nem akart örökbe fogadni. Miért is akarna? Már volt egy tökéletes lányuk. Sailor cuki volt, vicces és normális. Nem keveredett verekedésekbe, nem rúgták ki háromszor, és határozottan nem törte össze hat csontját, miközben valami veszélyes szarságot művelt csak azért, mert a fájdalomból tudta, hogy még mindig életben van.

Nem voltam hülye. Tudtam, hol kötök ki: az utcán. A hozzám hasonló srácokat nem fogadják örökbe. Ők bajba keveredtek.

– Nem! – rivallt rá Sparrow. – Már döntöttem!

Egy pillanatig senki nem szólalt meg. Nagyon megrémültem. Legszívesebben megráztam volna Catet, és elmondtam volna neki, mennyire gyűlölöm. Hogy neki kellett volna meghalnia Maria nagyi helyett. Hogy ő megérdemelte a halált, a drogokkal, a pasijaival és a rehabköreivel.

Soha nem mondtam el senkinek, hogy időnként rumot itatott velem, hogy elaltasson. Aztán amikor Troy és Sparrow meglepetésszerűen beugrottak hozzánk, fehér port dörzsölt az ínyemre, hogy felébresszen. Motyogva káromkodott, és azzal fenyegetett, hogy megéget, ha nem ébredek fel.

Hétévesen jöttem rá, hogy függő vagyok.

Ha nem kaptam mindennap a fehér porból, remegtem, izzadtam, és addig sikítottam a párnámba, amíg el nem fogyott az energiám, és elájultam.

Nyolcévesen szoktam le.

Egyszerűen nem voltam hajlandó engedni Catnek, hogy rumot vagy port adjon. Megvadultam, valahányszor a közelembe jött azzal a cuccal. Egyszer akkorát haraptam a karjába, hogy egy darabka bőr a számban maradt. Sósan-fémesen és szilárdan tapadt a fogamra.

Azután nem is próbálkozott többet.

– Kurva nagy szerencséd, hogy a feleségem pokolian makacs – sziszegte Troy. – Magunkhoz vesszük Samet, de ennek feltételei lesznek. Méghozzá sok.

– Döbbenet – vágta oda Cat. – Hadd halljam!

– Lemondasz róla, aláírsz minden jogi dokumentumot, nincs alkudozás, és nem kérsz egy vasat sem.

– Megegyeztünk – kacagott szenvtelenül.

– Elhúzol Bostonból. Jó messzire költözöl. És a messzire alatt azt értem, hogy egy olyan helyre, ahol nem láthat téged. Ahol a semmirekellő anyja emléke nem okoz neki fájdalmat. Ha lehet, egy másik bolygóra, de mivel azt azért mégsem engedhetjük meg, hogy összefuss ufókkal, nehogy azt gondolják, hogy minden ember ekkora fasz, legalább két államnyi távolságot várok el. És ha valaha is visszajössz, amit őszintén nem javaslok, velem kell egyeztetned, ha találkozni akarsz vele. Ha itt hagyod, elveszíted minden anyai előjogod. Ha rajtakaplak, hogy szórakozol ezzel a gyerekkel, az én gyerekemmel… – tartott hatásszünetet –, …biztosítom neked a lassú és fájdalmas halált, amiért már vagy egy évtizede könyörögsz, és végignézheted a saját halálodat a tükörben, te kész oxigénpocsékolás.

Hittem neki.

És tudtam, hogy Cat is.

– Soha többé nem látsz. – Cat hangja úgy recsegett, mintha pénzérmékkel lett volna tele a torka. – Velejéig romlott a gyerek, Troy. Ezért szereted. Magadat látod benne. A benne lévő sötétség megszólít.

Ekkor váltam sóbálvánnyá. Legalábbis így éreztem. Attól féltem, ha valaki most hozzám érne, elporladnék.

Olyan lehetnék, mint Troy.

Megvolt bennem a sötétség és az erőszak. És minden, ami nagyszerűvé tette őt.

Ugyanaz a sóvárgás és megvetés a világ és a szív iránt, ami nem volt más, csak egy szerv, benne semmi különös.

Megváltozhatnék.

Valami más lehetnék.

Lehetnék valami, pont.

Ezt a lehetőséget még soha nem vettem számításba.

Cat nem sokkal később elment. Aztán Troy és Sparrow beszélgettek. Hallottam, ahogy Troy tölt magának egy italt. Ügyvédekről beszéltek, és hogy mit mondjanak Sailornek. Sparrow azt javasolta, hogy küldjenek el engem egy Montessori iskolába, akármi legyen is az. Lábujjhegyen osontam az ágyamhoz, túlságosan is fáradt voltam ahhoz, hogy érdekeljen a saját jövőm. A térdem összekoccant, és éreztem, ahogy a szárított marha feljebb kúszik a torkomban. Tettem egy kitérőt a fürdőbe, és kirókáztam a belemet is.

Árva, egy baklövés, egy szörnyeteg.

Nem tudtam, mennyi idő telt el, mire bejöttek a szobámba.

Alvást színleltem. Nem akartam beszélni. Csak ott akartam feküdni lehunyt szemmel, és attól rettegtem, hogy úgy döntenek, mégsem akarnak engem, vagy valami olyasmit mondanak nekem, amit nem akarok hallani.

Éreztem, ahogy az ágy besüpped, amint Sparrow a szélére ül. Boston Cetlics-es, zöld-fehér ágyneműhuzatom volt, egy PlayStationöm, egy tévém, és egy Bill Russell-mez lógott a falon. A szobámat zöldre festették, és tele volt bekeretezett fotókkal, amik a Disney-nél, a Universalnál és Hawaiin készültek rólam, Troyról, Sparrow-ról és Sailorről.

Cat lakásában a szobám berendezése egy ágyból, egy komódból és egy szemetesből állt.

Sem festés, sem fotók. Semmi.

Soha nem kérdeztem meg magamtól, miért.

Hogy miért fogadtak be Brennanék.

Hogy miért voltam részese ennek az elcseszett alkunak.

– Tudjuk, hogy ébren vagy. – Troy whiskey-s lehelete rásöpörte a hajam a szememre, amitől megrándult az orrom. – Csak egy idióta aludna el egy ilyen éjszakán, márpedig az én fiam nem idióta.

Résnyire nyitottam a szemem. A körvonala kitöltötte a szoba nagy részét. Sparrow a hátamra tette a kezét, és körözni kezdett rajta.

Nem porladtam össze.

Kifújtam a levegőt.

Mégsem váltam sóbálvánnyá.

– Te vagy az igazi apám? – bukott ki belőlem, de ahhoz nem volt bátorságom, hogy a szemébe nézzek, amikor megkérdezem. – Felcsináltad Catet?

Már rég meg kellett volna kérdeznem. Csak így volt értelme az egésznek.

– Egyébként felém sem néztél volna soha. Nem hagyhatod, hogy nálatok lógjak, csak mert Maria nagyi egyszer kipucolta a vécéteket. Zabigyerek vagyok?

– Nem vagy zabigyerek, de az enyém sem – közölte őszintén Troy, és az ablak felé fordult. Boston látképe terült el előtte. Mindaz, amit ő uralt és irányított. – Legalábbis biológiailag.

– Greystone vagyok – erősködtem.

– Nem – sziszegte. – Te Brennan vagy. A Greystone-okból hiányzik a szív génje.

Erről a génről még soha nem hallottam. Mondjuk egy csomószor ellógtam a suliból, hogy inkább bárok előtt cigizzek és eladjam, amit sikerült ellopnom, hogy legyen miből megvennem a következő kajálásra valót.

– Én nem vok tökéletes – ültem fel vicsorogva. – Úgyhogy, ha ezt akarjátok, valami tökéletes, szófogadó gyereket, akkor rúgjatok ki most!

– Nem akarjuk, hogy tökéletes legyél – dörzsölte Sparrow még gyorsabban és erősebben a hátamat. – Csak azt szeretnénk, hogy a miénk legyél. Te Samuel vagy, Isten ajándéka. A Bibliában Hanna ajándékba kapta Sámuelt Istentől, miután évekig imádkozott. Azt hitte magáról, hogy meddő. Tudod, mit jelent az, hogy meddő?

– Ha egy nőnek nem lehet gyereke – borzongtam meg. Ahhoz, hogy gyereked legyen, először meg kellett csinálni, én pedig nagyon is jól tudtam, azt hogyan szokás. Jó néhányszor rajtakaptam Catalinát az ügyfeleivel, és rohadt undorító volt.

Sparrow bólintott.

– Miután Sailor megszületett, az orvosok azt mondták, nem eshetek többet teherbe. Úgy tűnik, nincs is rá szükség. Itt vagy nekem te. A neved azt jelenti héberül, hogy „az Úr meghallgatott”. Shma-el. Isten meghallgatta az imámat, és minden elképzelésemet felülmúlta. Fenséges vagy, Samuel.

Fenséges. Hah! Ezt a szót egy híres festményre vagy valami hasonló szarra szokás használni, nem egy kilencéves ex kokain- és alkoholfüggőre, aki aktív dohányos és feleakkora, mint a kortársai.

Az én gyerekkorom akkora csődtömeg volt, hogy én és az ártatlanság köszönőviszonyban sem voltunk egymással már rég, és ha Sparrow azt hitte, hogy a házi koszt meg egy kis hátsimi ezen változtatni képes, hát nagyon meg fog lepődni.

– Mondjátok meg, miért vagyok itt! Miért nem egy árvaházban? Elég idős vagyok, hogy megtudjam! – követeltem. A kezem ökölbe szorítottam, az állkapcsom megfeszült. – És ne beszélj nekem a Bibliáról! Az Úr lehet, hogy meghallgatta Hannát, de az rohadt biztos, hogy engem nem.

– Azért vagy itt, mert szeretünk – mondta Sparrow ugyanabban a pillanatban, ahogy Troy válaszolt:

– Azért vagy itt, mert megöltem az apádat.

Csend ereszkedett a szobára. Sparrow felpattant az ágyamról, a szeme hatalmasra kerekedett, a száját eltátotta, mint valami hal. Troy folytatta:

– Azt mondta, megérdemli, hogy tudja. Ebben nem téved, Piroska. Az igazság az, Sam, hogy az apád nem sokkal a halála előtt elrabolta Sparrow-t azzal a szándékkal, hogy megölje. Meg kellett mentenem a feleségemet, és gondolkodás nélkül meg is tettem. Azt akartam, hogy legyen előtted egy apafigura, olyasvalaki, akire felnézhetsz. Az volt a terv, hogy néha-néha elviszlek baseballmeccsekre, útmutatást, tanácsokat adok, és egy busás főiskolai alapot nyitok neked, hogy megadjam a kezdőlökést az életedhez. A kötődés nem volt része a tervnek, mégis megtörtént. – Egyenesen a szemembe nézett. – Már a legelején rájöttem, hogy nemcsak egy projekt vagy, hanem családtag.

– Megölted az apámat – visszhangoztam.

Azt tudtam, hogy Brock Greystone meghalt, de Catalina és Maria nagyi mindig azt mondta, hogy balesetben.

– Igen – mondta egyszerűen.

– Ki tud róla?

– Te, én, Cat, Sparrow néni, Isten.

– Isten megbocsátott neked?

Troy elvigyorodott.

– Nekem adott téged.

Attól függően, kit kérdezel, ez akár büntetésnek is tekinthető.

Na mármost Brock halott volt, Cat pedig lelépett. Brennanék voltak az utolsó esélyem a túlélésre, ha tetszett, ha nem.

– Jól vagy? – kérdezte Troy. A dél-bostoni akcentusával ez úgy hangzott, hogy „Jóvagy?”.

Csak bámultam rá, és nem tudtam, mit gondoljak vagy tegyek.

– Most megyek, szerzek pár fánkot. – Lehajolt, felkapta a válltáskámat, és kivette belőle Cat cigarettáját. Már majdnem éjfél volt. Tutira az egyik „munkáját” ment intézni.

– A fánktól mindig minden jobb lesz – mutatott rá Sparrow, tovább táplálva a hazugságot. – Vigyázz magadra, édes!

Troy lehajolt, és megpuszilta a feje búbját.

– Mindig, Piroska. Te pedig… – borzolta össze a hajam a hatalmas kezével – …felejtsd el a cigit! Ez a szar idejekorán a sírba vihet.

Abban a pillanatban döntöttem el, hogy addig dohányzom, amíg a tüdőm össze nem omlik. Nem azért, mert ellene akartam szegülni Troy bácsi akaratának, hanem mert fiatalon meghalni nem tűnt annyira rossz ötletnek.

Amikor ő kiment, Sparrow-hoz fordultam. Kimerültem idegileg. Nem voltam biztos benne, hogy nem hányom el magam ismét, ezúttal Sparrow ölébe. Márpedig én soha nem hánytam, és nem sírtam.

– Ő nem akart magához venni – mondtam.

Sparrow a hajamba fúrta az ujjait, és visszafésülte a szokásos frizurára.

– Valóban nem. De csak azért, mert nem akarta, hogy az anyád kisétáljon az életedből.

– De te meg ezt leszartad. Miért?

– Mert tudom, hogy a semmilyen anya is jobb egy rossz anyánál, és valahányszor vele voltál, sajgott a szívem.

– Mamó is elment.

– Ő nem elment, édesem. Ő meghalt. Nem rajta múlott.

– Nem érdekel. Utálom a nőket! Utálom!

– Egy nap majd találkozol valakivel, aki megváltoztatja a véleményed. – Sparrow halványan elmosolyodott, mint aki tud valamit, amit én nem. Tévedett.

Mamó meghalt, és Cat elhagyott.

Cat többször is majdnem megölt.

A nőkben nem lehet megbízni. A férfiakban sem, de azokat legalább tökön tudtam vágni, és ők nem ígértek semmit. Nem volt sem apám, sem nagyapám, akire haragudhattam volna.

– Soha nem változik meg a véleményem – motyogtam, miközben próbáltam ellenállni a lecsukódó szemhéjamnak, ami azt követelte, hogy aludjak már.

Sparrow karjában szunyáltam, órákkal azután, hogy Troy elment.

Amikor másnap reggel felébredtem, egy aranyláncot találtam az éjjeliszekrényemen.

Megvizsgáltam a Szent Antal-medált rajta. A monogramom volt belegravírozva.

S. A. B.

Samuel Austin Brennan.

Évekkel később tudtam meg, hogy Troy és Sparrow abban a pillanatban hivatalos névváltoztatási kérvényt nyújtott be, ahogy beadták a kérelmet a kizárólagos felügyeleti jogomat illetően.

Tudtam, ki volt Szent Antal: az elveszett dolgok védőszentje.

Én is elveszett voltam, de most megtaláltak.

A lánc mellett egy papírtányéron cukormázas fánk és egy bögre forró kakaó állt.

Most már Brennan voltam.

A bostoni alvilág krémje.

Kiváltságos, tisztelt és mindenekelőtt rettegett.

Egy születőben lévő legenda.

Mindenáron fel akartam érni a becenevemhez.

A szüleim elbuktak, de én? Én győzedelmeskedni fogok.

Hamvaimból felemelkedem, és büszkévé teszem őket.

A magasba török.

Ez volt az első alkalom, hogy ezt éreztem.

Bizonyosságot.