Edward Ashton: Antimatter Blues

Copyright © 2023 by Edward Ashton

Hungarian Translation © Horváth Norbert, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Edward Ashton: Antimatter Blues

St. Martin’s Press, New York, 2023

Fordította: Horváth Norbert

ISBN: 978 963 598 231 8 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A magyar borítót szerkesztette: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: science fiction

Jacknek.

Te tanítottad meg, mit jelent művésznek lenni.

Őszintén remélem, hogy elégedett vagy az eredménnyel.

– Az előbb láttam magam a folyosón.

Nasha felnéz a tabletjéről. Az asztalunknál ül, és az ágyon pihenteti a lábát. Csak alsóneműt és bakancsot visel. Ez nem sok embernek állna jól, de ő magabiztosan kezeli. Hátrasöpri hajfonatait az arca elől, és a padlóra teszi a lábát.

– Én is örülök, hogy látlak – mondja. – Csukd be az ajtót!

Belépek a szobába, és hagyom, hogy bezáródjon mögöttem az ajtó. A szállásom sokkal kisebbnek tűnik, mióta Nasha beköltözött. Amint átcuccolt, első dolga volt összetolni a fekhelyeinket, már majdnem rendes kétszemélyes ágyat alkotva belőlük, aztán a maradék szabad hely nagy részét egy egyméteres katonaládával töltötte ki, amihez én nem nyúlhatok. Valamiért Nasha maga is sokkal nagyobb helyet foglal el, mint azt a méretéből adódóan az ember hinné.

Csak hogy tisztázzuk: nem panaszkodom.

Leülök az ágyra, és elveszem a tabletet a kezéből. Bosszús kifejezéssel néz rám, de nem ellenkezik.

– Hallottad, amit mondtam? Láttam magamból még egyet. Az alsó szinten, az újrahasznosító közelében. Szerintem Marshall elkezdett a tartályból új másolatokat gyártani belőlem.

Nasha felsóhajt.

– Az lehetetlen, Mickey. Marshall törölte a mintázatodat, amikor felmondtál, nem?

– Ja – felelem. – Vagyis azt hiszem. Azt mondta, hogy megteszi.

– És azóta senkit sem rángatott elő a tartályból, ugye?

– Nem hiszem. Berto szerint annak idején két drónt is elfüstöltek, amikor visszatették a buborékbomba üzemanyagát a reaktorba. Kétlem, hogy ilyen erőforrásokat pazarolt volna rá, ha lett volna pár extra Mickey a keze ügyében.

Nasha hátradől, és megint felteszi a lábát az ágyra mellém.

– Igen. Szóval hacsak Nyolcas nem a kúszómászókkal lógott az elmúlt két évben, és most úgy döntött, hogy visszatér közénk, nem láthattad magad a folyosókon lófrálni. Biztosan nem Harrison volt az?

– Harrison? Jamie Harrisonra gondolsz?

Nasha elvigyorodik.

– Aha. Tisztára olyan, mint te, nem? Teljesen látom magam előtt, hogy összetéveszted magadat vele.

Jamie Harrison a mezőgazdasági részlegen dolgozik. Leginkább a nyulakat gondozza. Alacsony és sovány, kusza, bozontos barna hajjal, és állandóan nyugtalanul hunyorog, ráadásul látványos mélyharapása van. Egyáltalán nem hasonlít rám.

Legalábbis szerintem.

– Nézd, tudom, mit láttam. Magamat. Maggie Ling a hármas küllőn terelgette le a központ felé. Nem sokkal az orvosi részlegen túl siettek át előttem. Talán húsz méterre lehettek, és csak egy másodpercre láttam őket, de tudom, hogy nézek ki. Biztosan én voltam az.

Nasha mosolya lehervad.

– A központ felé, mi? És Maggie-vel volt?

Maggie a rendszermérnökség vezetője. Az utolsó alkalmakkor, amikor engem terelgetett valahová, egy órán belül mindig sugárfertőzésbe haltam bele.

– Most már hiszel nekem?

A fejét rázza.

– Azt nem mondtam. De tegyük fel, hogy igazad van. Két év után Marshall valahogy, valamiért úgy döntött, előhúzza Mickey9-et a tartályból. Mit keresne Maggie Linggel a legalsó szinten, a központ felé tartva?

Érzem, ahogy elfintorodom.

– A reaktor.

– Bizony – feleli Nasha. – Ez tűnik a legvalószínűbbnek.

Az antianyag-reaktorban matatni pont egy eldobhatónak való feladat. Mi tovább bírjuk a neutronáramlást, mint a drónok, és miután meghalunk, sokkal egyszerűbb lecserélni minket. Csak ki kell dobni a régi testet a bontóba, beizzítani a bionyomtatót, és várni pár órát.

Természetesen én már nem vagyok eldobható. Visszavonultam.

Hacsak mégsem.

– Szóval bármi történik is, az nem igazán a te problémád – magyarázza Nasha.

Erre sok mindent felelhetnék. Milyen felelősségem van annak kapcsán, hogy mi történik egy másolatommal? Engem ér halálos sugárzás, vagy csak valaki mást, aki úgy néz ki, mint én? Mit mond a Thészeusz hajója nevű elmélet a sérült hajótörzsről, amelyet egy szigeten hagynak valahol, és feledésbe merül? De miután öt másodpercen keresztül újra meg újra szóra nyitom a számat, majd becsukom, csak ennyit sikerül kinyögnöm:

– He?

– Gondolj bele – feleli Nasha. – Mi a legrosszabb eset?

– Hát… az, hogy Maggie Ling az imént beküldte egy másolatomat a reaktormagba.

– Pontosan. Szóval valamit meg kellett csinálni, és ő elintézte. Ha nem húz elő egy új Mickey-t a tartályból, mi más alternatívája lett volna?

Erre tudom a választ. Nasha feláll, majd talpra húz, és megcsókol.

– A legrosszabb eset az – mondja –, hogy valakit beküldtek a magba, és az a valaki nem te voltál. Nem tudom, hogy vagy vele, kicsim, de tudod, mit? Nekem ez így megfelel.

Íme egy biztos tény: a meleg Niflheim sokkal kellemesebb hely, mint a hideg. Minden zöld és nyirkos, és tele van csúszómászó lényekkel. Most már ki lehet menni hat réteg hőszigetelő öltözék nélkül is. Légzőmaszk még kell, de az oxigén részleges nyomása már majdnem húsz százalékkal magasabb most, mint amikor földet értünk, ezért nem olyan érzés odakint járkálni, mintha mindjárt megfulladnánk. Jobb napokon az ember szinte azt is el tudja képzelni, hogy megtaláltuk azt a helyet, amit megígértek nekünk, amikor felszálltunk a Drakkarra.

Egy másik biztos tény: a meleg Niflheim nem fog örökké tartani. Közeleg a tél.

Miko Berrigan és csatlósai a fizikai részlegen a nyár nagy részét azzal töltötték, hogy átfésülték a harmincévnyi megfigyelést, amit a Drakkar indulása előtt gyűjtöttek a Niflheim napjáról. A vizsgált időszak alatt háromszor köszöntött be melegebb szakasz. A leghosszabb hét évig tartott. A legrövidebb tizenegy hónapig. A közöttük megfigyelt négy tél kettőtől kilenc évig tartott. Az átmenetek sem hirtelenek, sem simák nem voltak. A melegebb és hidegebb időszakok közötti, egyre nyúló ingadozások jelezték a változást, amíg végül vagy az egyik, vagy a másik állapot állandósult. Az az évszak, amiben most járunk, vagy fél tucat sikertelen kezdés után stabilizálódott.

A midgardi fizikusok azt gondolták, hogy amit látnak, azt a csillagközi por interferenciája okozza. Aranyos, mi?

Nem vesztegettük az időt a nyáron. Hieronymus Marshall egy seggfej, de nem ostoba, és azt akarja, hogy a kolónia túléljen. Jelentős élelmiszerkészletet halmoztunk már fel; tanulmányoztuk a helyi faunát, hogy lássuk, hogyan vészeli át a teleket; bővítettük a kupolát, hogy helyet csináljunk a kiolvasztandó embrióknak; illetve génmanipulált algákat terjesztettünk el, amelyeknek az lenne a dolga, hogy megkezdjék az egyre lélegezhetőbb légkör kialakítását és a többi és a többi.

A gond csak az, hogy ez mind időbe telik, és abból fogytán vagyunk. A létfenntartó rendszerek hatalmas energiát emésztenek fel, és jelenleg az egyetlen igazi erőforrásunk a Drakkar antianyag-reaktora, ami még mindig ott pörög a központ alatt, és lassan felemészti a magunkkal hozott utánpótlás nagy részét.

És így kanyarodunk vissza Maggie Linghez, aki egy másolatommal a hármas küllőn át a központ felé sündörgött. Valahogy boldogulnánk a reaktor nélkül, de csak amíg az időjárás ilyen marad.

Ugyanakkor az a helyzet, hogy nem marad ilyen.

A felmondásom óta szinte minden műszakomat a mezőgazdasági részlegen töltöttem. Persze nem azért, mert olyan jó érzékem lenne hozzá, hanem mert előtte is mindig ez volt az alapállás. Nem vagyok elég képzett ahhoz, hogy bármi hasznosat csináljak a fizikai, biológiai vagy mérnöki részlegeken. Amundsen, a biztonságiak főnöke nagyon jóban van Marshall-lal, és még mindig neheztel rám, amiért elájultam, amikor Cat és én a kúszómászók ellen harcoltunk két évvel ezelőtt, ezért mostanában inkább nem foglalkozik velem. Valószínűleg pelenkákat fogok cserélgetni az újszülöttosztályon, ha elkezdjük kiolvasztani az embriókat, de az jelenleg még függőben van, amíg nem vagyunk elég biztosak benne, hogy életben is tudjuk tartani őket.

Marad tehát a mezőgazdasági részleg. Most éppen Jamie Harrisonnal dolgozom, és a nyulakkal foglalkozunk.

Jogos lehet a felvetés, hogy miért tartunk nyulakat egy zárt ökológiai rendszerben. A vágóállat-nevelés jó nettó kalóriaforrás lehet olyan helyeken, ahol jobbára el tudják látni magukat, és olyan dolgokat legelészhetnek, amit mi úgysem lennénk képesek megenni, mint például a füvet és a gyomokat. A Niflheimen azonban az ilyesmi még elég ambiciózus elképzelés. A nyulak nem tudják megenni a kupolát körülvevő zuzmókat és páfrányokat. A helyi fehérjetípusok pedig nem kompatibilisek az Unió élővilágával. Leginkább a paradicsompalánták szárával, a krumpli zöldjével és proteinmasszával etetjük őket, amelynek egy részéből ehető nyúlhús lesz, de a többsége vagy elmegy arra, hogy működtesse a hülye emlősmetabolizmusukat, vagy nyúlbogyó lesz. Összességében minden megtermelt kilokalóriányi nyúlhús három egyéb kilokalóriába kerül, általában olyan dolgokból, amiket mi is meg tudtunk volna enni, vagy visszakerülhettek volna a lebontóba újrahasznosításra. A nyúl luxustermék egy olyan helyen, ahol lényegében mindenfajta luxusból hiány van. Akkor miért csináljuk?

Nos, például azért, mert a nyulak aranyosak. A Diaszpóra elmúlt évezredében számtalan tanulmány bizonyította, hogy az embereknek szükségük van valamennyi cukiságra az életükben, és a Niflheimen ezt csak a nyulak tudják biztosítani.

Természetesen emellett a húsuk is finom. Amint elérik a teljesen kifejlett kort, mehetnek is a konyhába. Addig is sokkal kellemesebb társaságot jelentenek, mint a legtöbb ember a kolónián.

Jamie azonban se nem cuki, se nem jó társaság.

A nyulakat lényegében úgy kezeljük a Niflheimen, ahogy a szigorított börtönbüntetésüket töltő rabokat a Midgardon. Az idejük nagy részét három kis ólba zsúfolva töltik a hidroponikai tartályok oldalában. Naponta egyszer kiengedjük őket a ketrecekből egy kicsit nagyobb területre, amit két oldalról támfalak, egy harmadikról pedig alacsony, fehér drótkerítés zár el. Ott ugrabugrálhatnak egy kicsit, kimozoghatják magukat, és időt tölthetnek olyanokkal, akiknek a) egy kis cukiságra van szükségük, és b) Jamie elvárásainak megfelelően fertőtlenítették magukat. Utána mehetnek vissza a ketrecbe másnapig, és közben esznek, kakilnak és még több nyuszit csinálnak.

Nem olyan szörnyű élet.

Ami azt illeti, sok tekintetben jobb, mint az enyém.

Ha választhatnék, hogy hol töltsem a műszakomat, valószínűleg az időm nagy részében itt lennék. De nem így van, mert csak akkor osztanak be ide, ha Jamie külön kéri, és ez csak két esetben fordul elő. Az egyik akkor, ha ritkítani kell őket, vagyis kiválogatni azokat a hímeket, amelyek már elég nagyok, hogy megegyük őket, és azokat a nőstényeket, amelyeknek már lelassult a szaporodási ciklusa. A másik alkalom, mint például a mostani, az óltakarítás.

Az ilyen napokban az a jó, hogy Jamie nem bízik benne, hogy rendesen meg tudom csinálni, vagyis terelgethetem az állatokat, míg ő elvégzi a tényleges munka nagy részét.

Éppen kiszedtem az utolsó pár kisnyulat az első ólból, és kiraktam őket a közös területre, amikor nyílik a folyosó ajtaja, és Berto lép be rajta.

Remek.

– Helló! – üdvözöl. – Hogy van a vacsorám?

Felsóhajtok, kihúzom magam, és felé fordulok. Átlép a kerítésen, és leguggol, hogy megvakarja egy kölyöknyúl fülét.

– El a kezekkel, Gomez! – szólal meg Jamie anélkül, hogy felénk fordulna. – Nem fertőtlenítettél.

Berto felnevet.

– Fertőtleníteni? Ezek csak patkányok flancos ruhában, Jamie. Éppen a szarukat lapátolod ki az óljukból. Inkább nekem kéne aggódnom a fertőzés miatt.

– Erről nem nyitunk vitát – jelenti ki Jamie. – Vedd le a mancsodat az állataimról, vagy húzz innen! Egy percen belül itt vannak a biztonságiak, ha hívom őket.

Berto mosolya lehervad, és látszólag vitatkozni készül. Végül azonban csak megcsóválja a fejét, és feláll.

– Jamie-nek igaza van – mondom. – Ezt te is tudod, ugye? Ezek a szerencsétlenek az életük kilenctizedét egymáson kúszva-mászva töltik. Ha az egyikük lebetegszik, egy hét alatt mind elpusztulnak, és errefelé nem nagyon van belőlük utánpótlásunk.

– Mindegy – von vállat Berto. – Nem azért jöttem, hogy a nyuszikkal játsszak.

Várom, hogy folytassa. Bő öt másodperc után felvonom a szemöldökömet.

– Szóval…?

Berto arckifejezése bosszúsról értetlenre vált.

– Mit szóval?

A szememet forgatom.

– Miért jöttél ide, Berto?

– Ja! Leginkább unatkoztam – vigyorodik el. – Nasha nem említette?

Most rajtam az értetlenkedés sora.

– Mit?

– Eltiltottak minket a repüléstől – mondja. – További értesítésig nincs több légi felderítés.

Hmmm.

– Nem, Nasha nem említette. Mikor történt?

– Ma reggel tudtam meg, amikor jelentkeztem a műszakomra. Talán neki még nem szóltak.

– Aha. Talán. Azt nem tudjátok, miért?

A fejét rázza.

– Nem igazán. Az ügyeletes technikus mondott valamit arról, hogy nem tudták feltölteni a gravitikus hálózatot, de annak semmi értelme. Hiszen antianyag-reaktorunk van! Nem kell spórolnunk az energiával.

– Hát igen – felelem. – Azt hinné az ember.

– Nem mintha számítana. Biztos vagyok benne, hogy jelenleg a kúszómászókon kívül nem leselkedik ránk nagyobb veszély odakint, és mióta melegebb lett, nem láttam őket öt kilométernél közelebb a kupolához. Ne értsd félre, inkább repülnék, mint… hát, mint bármi más. De nem áltatom magam, a légi felderítés mostanában csak idő- és energiapazarlás.

Az egyik nyúl a bakancsomat szimatolja. Leguggolok, hogy megvakarjam a fülét.

– Szóval feltételes módban, ha esetleg mégis lenne valami gond az energiatermeléssel, akkor észszerű megoldás lenne Nashát és téged leállítani?

Berto vállat von.

– Gondolom. A gravitikus hálózat zabálja az energiát. Azok az emelők istentelen mennyiségű naftát nyelnek el. – Elbizonytalanodik, aztán lehervad az arcáról a vigyor. – Te tudsz valamit, Mickey?

A nyúl az ujjamat rágcsálja. Ezek szerint nem szeretetre vágyott. Ellökdösöm magamtól, aztán felállok, és visszanézek Jamie-re, aki félig bemászott az egyik ólba, és egy fertőtlenítőszivaccsal dörzsölget valamit.

– Figyelj – kezdem –, láttál engem mostanában valamerre?

Berto kinyitja, aztán becsukja a száját, majd megrázza a fejét.

– Mi van?

– Láttál valahol? Például valakivel a mérnöki részlegről? Mondjuk, értetlenül bámulva?

– Mire akarsz kilyukadni, Mickey? – hunyorog rám.

Felsóhajtok.

– Arra, hogy szerintem láttam magamat ma reggel. Azt hiszem, Marshall megint Mickey-ket növeszt a tartályban.

Berto félrebillenti a fejét, és karba fonja a kezét a mellkasa előtt.

– Azt akarod mondani, hogy Hieronymus Marshall, a Niflheim natalista főpapja szándékosan másolatokat készít belőled?

Tétovázok, aztán megcsóválom a fejemet.

– A te szádból ez hülyén hangzik.

– Hát, mert az is. Láttál egyáltalán egy másik Mickey-t? Beszéltél vele?

– Nem beszéltem vele, de láttam egy másodpercig. Úgy húsz méterről.

Berto a szemét forgatja.

– Szóval egy pillanatra láttál valakit húsz méterről, aki mintha hasonlított volna rád, és ebből arra a következtetésre jutottál, hogy a parancsnokunk, aki zsigerből, vallásosan gyűlöli a másolatok puszta gondolatát is, de téged különösen, titokban klónt gyárt belőled, mert…

– Nézd, tudom, hogy mit láttam.

– Nem tudod – mondja a ketrecek felé intve. – Biztosan csak Jamie volt az. Kiköpött hasonmások vagytok.

Et tu, Berto?

Szóra nyitom a számat, hogy vitatkozzak, vagy megmondjam neki, hogy baszódjon meg, de mielőtt eldönthetném, mit tegyek, a vállamra csap.

– Mindegy, mert úgysem számít. Mit érdekel az téged, ha Marshall másolatokat csinál belőled és… nem is tudom… ketrecharcra kényszeríti őket, miközben Amundsennel fogadásokat kötnek arra, hogy melyik fog nyerni? Ne feledd, visszavonultál! Mi közöd van hozzá?

Ez igazából jogos kérdés. Gondolkoztam rajta egy keveset, mióta Nasha is lényegében ugyanezzel jött. Ha valamiben biztos vagyok azóta, ami két évvel ezelőtt Nyolcassal történt, az az, hogy én leszek az egyetlen belőlem, bármit is gondoljon erről Kilences vagy Tízes, vagy ki tudja, hányadiknál járnak éppen. Ebből kiindulva, ha Marshall másolatokat készít a tartályból, és a reaktorba küldi, vagy gladiátorharcra használja őket, annak nincs igazán köze hozzám, de…

De akkor is.

Mégiscsak van.

– Nézd, felejtsd el az egész erkölcsi dilemmát – mondom. – Akit Maggie Linggel láttam, éppen a reaktor felé tartott vele.

Berto válaszolni akar, de aztán elhalványul a mosolya, és látom, ahogy dolgozni kezd az agya.

– Ó! – mondja végül.

– Egen. Titeket pedig leállítottak.

– Igen – bólogat. – Ez gond lehet.

– Gondolod? Mennyi ideig bírnánk ki itt energiaellátás nélkül?

– Attól függ – von vállat. – Azért maradunk áram nélkül, mert a reaktor leállt, és tisztességgel kivonták a forgalomból, ahogy azt idővel úgyis meg kellene tennünk, vagy azért, mert a reaktor túlterhelődött, és ötven kilométeres körzetben elporlasztott mindent?

– Tegyük fel, hogy az elsőről van szó.

Berto a tarkóját vakargatja.

– Akkor egy darabig most jók vagyunk. Azt hiszem, még mindig az újrahasznosítóból nyerjük a kalóriánk nagy részét, de ez javítható, ha többen kezdenek a mezőgazdasági részlegen dolgozni. Jelenleg nem nagyon van más, amihez sok energia kellene, és létfontosságú lenne a túlélésünkhöz.

– Az most van. És mi lesz, ha visszajön a hideg?

– Ó. Hát, akkor teljesen megszoptuk.

– Ja, én is erre a következtetésre jutottam.

Berto elfintorodik.

– Oké, akkor mit kéne csinálnunk?

– Nem tudom, csinálhatunk-e bármit is. Most még van elég energiánk, és nem porladtunk hamuvá sem, szóval még nyilván működik a reaktor. Gondolom, az az alap, hogy bízunk Maggie hozzáértésében, és hogy akármi is a probléma, az csak átmeneti.

Berto elhúzza a száját.

– Én bízom Maggie-ben, de ha valaki matatni fog a reaktor belsejében, az nem ő lesz, igaz?

– Na várjunk csak! – tiltakozom. – Remélem, nem kérdőjelezed meg az én alkalmasságomat. Ha van valami, amiben jó vagyok errefelé, az pont az, hogy meg tudok javítani dolgokat, miközben halálos sugárdózist kapok.

– Jogos – bólogat Berto. – De azért meg kell mondanom, már attól is kiráz a hideg, hogy valami vacakolhat a reaktorban. Mit gondolsz, hogy deríthetnénk ki, mi történik?

– Nem akarok közbeszólni – mondja Jamie a hátam mögött –, de én végeztem. Ha befejeztétek a csacsogást, akkor visszaterelnéd ezeket az egyesbe, hogy nekiláthassunk a kettesnek?

Visszanézek rá, ő pedig morcos képpel az ólra mutat.

– Bocs – fordulok Berto felé. – Hív a kötelesség.

– Ja, foglalkozz a nyulaiddal. Én meg szerintem egy kicsit körbeszimatolok. Szólj, ha végeztél, oké?

– Még ma, ha lehet! – mordul fel Jamie.

Berto szúrós pillantást vet rá, aztán átlép a kerítésen, és távozik.

Éppen az utolsó nyulakat tereljük vissza a harmadik ólba, amikor Jamie megszólal.

– Hallottam ám, korábban miről beszélgettetek Gomezzel.

– Tényleg? És mit gondolsz? – kérdezem felé fordulva.

Vállat von.

– Szerintem Gomez bekaphatja. Egyáltalán nem hasonlítasz rám.

Némán hápogok, miközben próbálom felfogni, hogy miről beszél.

– Nem azt mondom, hogy jóképűbb vagyok nálad – magyarázza. – Csak másmilyen.

– Szóval – nyögöm ki végül –, az egész beszélgetésünkből ez az egyetlen, ami megragadt benned?

– Aha – feleli. – Nagyjából. Miért? Volt még valami, amivel foglalkoznom kellene?

Tudom, hogy az indulás előtti felvételi folyamat nagyon szigorú volt a Midgardon. Tudom, hogy csak a legjobbakat és legokosabbakat válogatták össze. Jamie azonban…

Talán valakinek az unokaöccse lehetett?

Már éppen készülök valami olyasmit válaszolni, hogy igen, tényleg nem hasonlítunk egymásra, amikor pingel az okulárém.

<Parancs1>: Azonnal jelentkezzen a parancsnok irodájában.

<Parancs1>: Ha 17:30-ig nem teszi meg, az függelemsértésnek tekintendő.

Jól van akkor. Kezdődik.

Valószínűleg célszerű lenne elmagyaráznom, milyen a kapcsolatom mostanában Hieronymus Marshall parancsnokkal.

Röviden: nem túl jó.

Pozitívum viszont, hogy mióta lemondtam a küldetés eldobhatójaként betöltött pozíciómról, már nem próbál megölni engem. Ez egészen megnyugtató. Marshall viszont azóta sem viselkedik túl barátságosan. Amikor közöltem vele, hogy nem fogok többet meghalni érte, még be sem csukódott mögöttem az irodája ajtaja, máris lecsökkentette a fejadagomat a minimumra, akkoriban napi ezerkétszáz kilokalóriára. Ezt azzal indokolta, hogy már nem érdemeltem szolgálati bónuszokat, mivel nem volt többé munkám. Erre azt az ellenérvet hoztam fel, hogy ha hosszú távon ezerkétszáz kilokalórián próbálnék élni, akkor éhen halnék. Marshall ellen-ellenérve az volt, hogy le sem szarja. Az ellen-ellen-ellenérvem az volt, hogy még mindig kapcsolatban álltam a kúszómászókkal, és ha meghalnék, akkor nagyon csalódottak lennének, és talán azzal próbálnák kifejezni neheztelésüket, hogy bevetik az antianyagbombát, amelyet olyan készségesen a rendelkezésükre bocsátott.

Akkor végül kiutalt nekem extra háromszáz kilokalóriát, de egyértelműen nem örült neki. Ettől még mindig nem laktam jól, de úgy döntöttem, ennyiben hagyom, néhány viszonylag meggyőző okból:

1. Nincs sok barátom, de az a kevés láthatólag kedvel, és hajlandóak meghívni néha egy-egy bögre pasztára, amikor úgy gondolják, hogy túl vézna vagyok.

2. Az antianyagbomba igazából nem a kúszómászóknál van.

3. Még ha náluk is lenne, azóta nem állok velük kapcsolatban. Marshallnak azt mondtam, hogy az én briliáns diplomáciai képességemnek köszönhetően kerülik a kupolát, és úgy tűnik, ezt egyelőre be is veszi. De az az igazság, hogy majdnem két éve nyikkanást sem hallottam felőlük. Még az is lehet, hogy nyárra hibernálják magukat, és amint újra eljön a tél, feltörnek a kupola padlója alól, és megölnek mindannyiunkat.

Összefoglalva tehát a túlélésem szinte teljesen egy nagyon ingatag, hazugságokból rakott kártyavárra épül. Emiatt nem akarok nagy ügyet csinálni pár száz kilokalóriából.

– Barnes – mondja Marshall. – Foglaljon helyet.

Hagyom becsukódni mögöttem az ajtót, aztán leülök az egyik székbe az íróasztalával szemben. Most beszélek először Marshall-lal majdnem két standard év óta. Legutóbb akkor jártam itt, amikor felmondtam, és azzal fenyegetett, hogy megölet. Remélem, hogy ez a találkozó legalább egy kicsit jobban alakul.

Marshall előrehajol, az asztalra könyököl, és bő tíz másodpercig csak néz, ami bőven elég időt ad rá, hogy eltűnődjek rajta, milyen keveset változott az első találkozásunk óta eltelt tizenegy évben. A kefefrizura és a bajusz egy kicsit őszesebb, de azt leszámítva nem sok a különbség. Valószínűleg ő a legidősebb ember a Niflheimen. Már a Midgardon is középkorúnak számított, de ahogy most így elnézem, az a sejtésem támad, hogy mindannyiunkat túl fog élni.

– Szóval – kezdi –, régóta nem beszéltünk már. Hogy telnek a napjai a visszavonulása óta, Barnes?

Hát, nem erre számítottam.

– Ó – felelem rövid, kínos csend után. – Remekül. Köszönöm a kérdését. Az utóbbi időben sokat poglabdáztam, meg utazgattam egy kicsit. Az unokák nem hívnak olyan gyakran, mint kéne, de hát mit lehet tenni?

A parancsnok hátradől, és az arca rosszalló grimaszba torzul.

– Jól van – mondja. – Ennyit az udvariaskodásról. Van valami elképzelése arról, hogy miért hívtam ma ide?

Vállat vonok. Vannak sejtéseim, de valószínűleg nem ez a legjobb alkalom rá, hogy felvessem őket. Marshall grimasza még jobban elmélyül.

– Mielőtt rátérnénk erre, játsszunk nyílt lapokkal: nem dolgozik meg a betevőjéért, Barnes. Alulteljesít azóta, hogy úgy döntött, büdös magának az a munka, amire leszerződött, ami miatt az alkalmatlansága ellenére bekerült az expedícióba, és amiről pontosan tudta, hogy életre szóló megbízatás. Az elmúlt két évben nem telepes volt, hanem ingyenélő. Lehet, hogy ez a Midgardon még elment, ahol bizonyára eltengődött az alapjövedelméből, de nagyon jól tudja, hogy egy hídfőkolónián az ingyenélés nem tolerálható.

Szóra nyitom a számat, hogy válaszoljak valami gunyorosat, hogy persze, lehet, hogy alapjövedelmen tengődő léhűtő voltam, és talán nem pont azt csinálom, amire vállalkoztam az indulás előtt, de legjobb tudomásom szerint ő sem dolgozott egyetlen árva napot sem azóta, hogy tizenegy évvel ezelőtt útnak indultunk… de aztán eszembe jut, hogy hatalmában áll megölni, ha nagyon felhergelem, ezért csak megköszörülöm a torkomat, és újrakezdem.

– Értem, amit mond, uram, de úgy érzem, rá kell mutatnom arra, hogy nem voltam ingyenélő a kolónián. Ugyanúgy dolgozom egy műszakban, mint bárki más a Niflheimen. Lényegében ugyanazt csinálom, mint a lemondásom előtt, leszámítva az alkalmi szörnyethalást.

– Igen – feleli Marshall. – Átnéztem a beosztását. Paradicsomokat gondoz. Takarít a vegyi laborban. Nyuszikkal játszik. Úgy tesz, mint aki dolgozik. Ahogy maga nevezte, az alkalmi szörnyethalása miatt hoztuk magunkkal. Az az igazság, és ha önvizsgálatot tart, szerintem maga is kénytelen lesz belátni, hogy az elmúlt évben semmi, amit tett, nem járult hozzá érdemben a kolóniához. Egy új hídfőkolónia túlélése mindig borotvaélen táncol, és amíg maga itt létezik, eszik és ürít, nyersanyagot fogyaszt és semmit nem termel vissza, mindennap egyre közelebb sodor minket a kudarchoz.

– Oké – bólintok. – Szóval azt javasolja, hogy… öljem meg magam? Mert meg kell mondjam, uram, ahhoz ennél sokkal meggyőzőbbnek kell lennie.

Marshall megint előrehajol, és a hangja egészen morgásig mélyül.

– Nem, Barnes. Bármennyire is értékelném, nem azt javaslom, hogy ölje meg magát. Azt javaslom, hogy vegye fontolóra, mekkora teher a maga létezése a többi telepesnek a visszavonulása óta, és aztán döntse el, mivel billenthetné helyre a mérleget. – Egy kínosan hosszú pillanat után Marshall hátradől a székében, és karba fonja a kezét. – Most nyilván azt gondolja, hogy arra kérem, térjen vissza az előző állásába. Tisztázzuk: nem erről van szó. És ahogy mondtam, nem is arról, hogy ölje meg magát. Éppenséggel azt szeretném, ha végiggondolná, mit tehet azért, hogy megmentse magát és mindenki mást a kolónián.

– Ééértem – felelem. – És még véletlenül sem arra akar megkérni, hogy valami nagyon fájdalmas módon haljak meg?

– Nem – válaszolja. – Legalábbis nem feltétlenül.

A szememet forgatom, és eltolom magam az asztaltól, hogy talpra álljak.

– Nézze, nem tudom, mit forgat a fejében, uram, de őszintén szólva eléggé tele van a napirendem a nyuszikkal meg a paradicsommal, a kúszómászókról nem is beszélve. Szóval hacsak nincs valami más…

– Barnes – szólal meg Marshall. – Üljön le. Kérem.

Igazán a kérem üt nagyot. Nem emlékszem rá, hogy Marshall valaha is használta-e ezt a szót a jelenlétemben. Felsóhajtok, és visszaülök a székre.

– Jól van. Mit akar kérni? Javítsak meg valami gubancot a reaktormagban?

A szeme enyhén megvillan, és látom, ahogy megfeszül az állkapcsa.

– Mit tud a reaktormagról?

Heh. Érdekes.

– Nos, azt például tudom, hogy Berto és Nasha nem repülhetnek, hogy spóroljanak az energiával.

Marshall hunyorogni kezd.

– Rutineljárás. A légi felderítés jelen pillanatban teljesen haszontalan. Az emelőket egyszerű energiahatékonysági okból kellett leállítani.

– Azt is tudom, hogy másolatokat csinált belőlem a tartályból, és a magba küldte őket. Ez is rutineljárás?

Ez teljesen megakasztja Marshallt. Amikor végül megszólal, a hangja szenvtelen.

– Ezt ki mondta magának?

Fanyarul rámosolygok.

– Senki. Láttam magamat a folyosón tegnap. Maggie Linggel. Egyértelműen siettek valahova. Nem voltam száz százalékig biztos benne, hogy hová tartanak, de a maga reakciója csak megerősíti a feltételezésemet.

Marshall hosszúnak tűnő ideig mered rám.

– Még egyszer tisztázzuk, nem erősítettem meg semmit – szólal meg végül. – Megértette?

Tétovázok, aztán megrázom a fejemet. Őszintén nem vagyok biztos benne, hogy értem.

– Ahogy az előbb említettem, a kolónia pengeélen táncol – folytatja Marshall halk és egyenletes hangon. – Ez minden új kolóniára igaz, de az egyedi körülményeinket tekintve ránk talán még jobban.

Elhallgat, én pedig fontolgatom, hogy megemlítsem, a jelenlegi körülményeink mennyiben az ő döntéseinek a következményei. Ugyanakkor a diszkréció erény, ezért hallgatok, és várom, hogy folytassa.

– Sok minden lehet a végső lökés, amely romba dönt minket, Barnes. Elpusztul a termés. Elromlanak a gépek. Ellenséges tevékenység. Viszont tudja, mi a leggyakoribb oka egy kolónia kudarcának?

Beletelik egy pillanatba, amíg rájövök, hogy ez nem költői kérdés volt.

– Nem, uram – felelem. – Kérem, világosítson fel.

Látom, ahogy megfeszül az állkapcsa a hangsúlyom hallatán, de nem reagál.

– A pánik – mondja. – A kolóniák összeomlásának leggyakoribb oka a pánik. Minden kezdeti telep nehézségekkel néz szembe. Sokkal katasztrófa történik. Azok, ahol higgadt marad a vezetés, és elég bátrak, túlélnek. Ahol viszont eluralkodnak a pletykák és a fertőző félelem, elpusztulnak. Érti, mire célzok, Barnes?

– Izé… azt hiszem, arra, hogy tartsam a számat a reaktorral kapcsolatban?

Marshall előrehajol a székben, és tenyerét az asztalra támasztja maga előtt.

– Azt mondom, hogy semmi baj a kolónia antianyag-reaktorával. Tizenegy standard évig ellátott minket, és addig fog működni, amíg szükségünk van rá. Azt is mondom, hogy nem növesztettünk eldobhatókat a tartályban. Aki az ellenkezőjét állítja, az zavart kelt, és olyan pánikot okozhat a telepesek között, amit el kell kerülnünk. Újfent felteszem a kérdést: megértette?

– Igen – felelem lassan. – Azt hiszem.

– Azt hiszi?

– Nem, uram. Nem hiszem. Tudom. Megértettem.

Az arca ellazul, és mintha egészen mosolyszerű kifejezés ülne ki rá.

– Kiváló. Tehát számíthatok rá, hogy kerüli az ilyen pletykák terjesztését?

Nashának és Bertónak már elterjesztettem, és majdnem Jamie-nek is, ha képes lett volna felfogni, amit hallott. De ez valószínűleg nem jó alkalom ennek a beismerésére.

– Igen, uram. Ügyelni fogok rá, hogy megtartsam magamnak a gondolataimat erről a témáról.

– Kiváló. Örülök, hogy megérti, miért van szükség diszkrécióra.

Bólintok.

Ő is bólint.

Hátranézek a vállam fölött. Az ajtó még zárva.

– Hát, ez nagyon hasznos volt – jegyzem meg. – Most már elmehetek?

– Tessék? Nem. Azt hiszi, azért hívtam ide, hogy beszéljek magával ezekről a nevetséges pletykákról? Mint említettem, van egy munkám a maga számára.

Tényleg.

– Két évvel ezelőtt lement a kúszómászók labirintusába két antianyagbombával. Amikor visszajött, csak egy volt magánál.

Megrázom a fejemet.

– Én csak egyet vittem le. Nyolcasnál volt a másik, és ő nem én voltam. Azt hittem, ezt megbeszéltük.

Marshall megvetően lebiggyeszti az ajkát. Biztosan alapos oka lehetett rá, hogy elkezdjen Mickey-ket növeszteni a tartályban, mert láthatóan még beszélni sem tud a többszörözöttekről anélkül, hogy a rosszullét kerülgetné.

– Nem érdekel a mellébeszélés – mondja. – Maguk ketten két bombával távoztak, és csak eggyel tért vissza.

Vállat vonok.

– Oké. És?

– És azt akarom, hogy menjen vissza a kúszómászókhoz, és szerezze vissza azt a bombát.

Egy darabig hagyom, hogy csend telepedjen közénk. Az elmúlt két évben az garantálta a túlélésemet, hogy Marshall azt hitte, a kúszómászóknál van a bomba. Nem akarom eloszlatni ezt az illúzióját, és még ennél kevésbé sem akarom visszahozni a bombát a kupolába.

– Sajnálom, uram – szólalok meg végül. – Szerintem ez lehetetlen lenne.

– Gondolja át még egyszer – mondja Marshall, és a hangja hirtelen megint szenvtelen és rideg lesz. – Amikor abban a székben ülve két évvel ezelőtt bejelentette, hogy nem hajlandó tovább végezni a munkáját, amikor felmondott abból a pozíciójából, amiből semmi joga nem volt felmondani, kénytelenek voltunk egy drónt beküldeni a magba maga helyett, hogy megpróbáljuk visszatölteni az üzemanyagot a bombából. A drón meghibásodott. Ling szerint az antianyag-tápláló mechanizmus neutronfluktuációja kisütötte a nyomorult robot agyát, és közben súlyosan megsérült a berendezés, ami egészen mostanáig nem vált egyértelművé. Hat nappal ezelőtt alig tíz másodpercre jártunk egy irányíthatatlan láncreakciótól, ami száz kilométer átmérőjű, füstölgő kráterré változtathatta volna ezt a kolóniát.

– Ó! De akkor lekapcsolták, ugye?

Marshall a szemét forgatja.

– Igen, Barnes. Az a tény, hogy itt ül egy darabban, és nem az elemeire bontva szálldogál a sztratoszférában, azt jelzi, hogy sikerült úrrá lennünk a helyzeten. Ehhez azonban kénytelenek voltunk elpazarolni a megmaradt üzemanyagkészletünk kilencven százalékát. Tudja, mit jelent ez?

– Hát…

– Azt jelenti, Barnes, hogy jelenleg nincs elég tartalékunk, hogy túléljünk egy újabb telet.

Ó! Ez nem jó.

– De hát… az antianyag-égetésen kívül vannak más módszerek is, hogy melegen tartsuk magunkat. Az emberek már a Földön is túléltek a niflheimihez hasonló hideget, amikor csak állati bőrök és tábortüzek tartották őket melegen.

Marshall felsóhajt.

– Ha nem is számolunk azzal, mennyire bölcs dolog tüzet gyújtani a kupolában, vagy hogy odakint, a kevesebb mint tízszázalékos oxigéntartalmú légkörben milyen hatékonyan égne bármi is, vagy hogy mennyire praktikus a kúszómászók kitinpáncéljából meleg ruhát varrni, mit gondol, mit ettek azok a szívós emberek a régi Földön?

Történetesen fogalmam sincs, mit ettek az ősemberek. Valószínűleg nem kúszómászókat. De már kétszer is átestem ezen a beszélgetésen, szóval tudtam, hová akar kilyukadni.

– Még azzal együtt is, amit odakint növesztünk, az újrahasznosító az általunk elfogyasztott kalóriatartalom több mint negyedét termeli. Ráadásul már nem stagnálhat sokáig a népességünk. Viszonylag hamar el kell kezdenünk kiolvasztani az embriókat. Ha túl sokáig várunk, nem marad elég felnőtt, hogy felnevelje őket. Alaposan tanulmányozták, mennyi az egy gondozóra jutó ideális csecsemőszám, az pedig közelebb áll az egyhez, mint az ezerhez. A babák táplálásához pedig abszolúte szükségünk van az újrahasznosítóra. Van fogalma róla, mennyi energiát fogyaszt az a rendszer?

Történetesen van. Ezt alaposan átvettük Jemma Aberával a Himmel Állomáson kapott kiképzésem során, még indulás előtt.

Akit esetleg érdekel, a válasz: baromi sokat.

– Nézze – folytatja Marshall –, nem különösebben kedvelem magát, Barnes. Ez biztosan nem éri meglepetésként. Elvből elleneztem egy eldobható jelenlétét az expedícióban, de ezt felülbírálták. Határozottan érveltem amellett, hogy dobjuk ki magát a zsilipen, amint elhagytuk a Midgardot, de ebben is felülbíráltak. Nagyon csalódott voltam, amikor élve tért vissza a kúszómászóktól, ráadásul a bombával a hátán, és még csalódottabb voltam, hogy még ezek után sem dobhattam az újrahasznosítóba. Eddig érthető vagyok?

Megint úgy tűnik, hogy ez nem költői kérdés. Hosszú, kínos csend után bólintok. Marshall az asztal fölé hajol, és egy pillanatig azt hiszem, hogy ott helyben meg fog ölni.

– Helyes – mondja. – Mert szeretném, ha megértené, mennyire fáj kimondanom: szerezze vissza azt a bombát, és minden meg lesz bocsátva. Soha többet nem fogom kérni rá, hogy hajtsa végre a kötelezettségeit, amikre leszerződött az expedíció elején. Szó nélkül fogom nézni, ahogy gondozza a paradicsomokat, és élete végéig a nyuszikkal játszik, ha ezt akarja csinálni. Az antianyag nélkül végünk. Ha visszatér a tél, az újrahasznosító már ötven százalékban fogja fedezni a kalóriaszükségletünket. Ilyen leterheltség mellett egy évig fogunk kitartani… talán kettőig, ha a minimumra szorítjuk a fejadagokat, lecsökkentjük a hőmérsékletet a kupolában, és minimalizáljuk a hulladék újrahasznosítását. Berrigan, a fizikus azt mondja, hogy a csillagunk következő lehűlési ciklusa talán hét évig fog tartani, vagy kicsit tovább. Ha ez igaz, és maga nem tudja visszaszerezni az antianyagot, amire szükségünk van, akkor mire legközelebb kiolvad, nem marad más a kupolában, csak éhen halt és megfagyott holttestek.

Hátradől, és lenéz a kezére.

– Nos – teszi hozzá –, ez nem teljesen igaz. Ha az eredeti telepesállomány kihal, a központi processzor elkezdi legyártani magát a tartályban, és feltehetően addig folytatja, amíg tudja.

Megint felnéz, és komor félmosolyt villant rám.

– Szóval ez vár magára, Barnes. Egy sor rövid, fájdalmas élet egy halott kolónia fagyott, üres folyosóin. Ez hogy hangzik? Most már motiváltabbnak érzi magát?

– Igazad volt – mondja Berto. – Teljesen megszívtuk.

Belép a szobánkba, és hagyja becsukódni maga mögött az ajtót. Nashával az ágyon fekszünk, ami szinte az egyetlen hely, ahol tartózkodni lehet idebent. Nasha a falnak dőlve ül felhúzott térddel. Én mellette fekszem kinyúlva, a tarkóm mögött összefont kézzel. Berto leül a székbe, és a térdére könyökölve előrehajol.

– Beszéltem a haverommal, Danivel a mérnökségről. Határozottan van valami a reaktorral. Nem említette, hogy mi pontosan a gond, de akármi legyen is az oka, mindenhol a minimumra veszik a fogyasztást, amíg meg nem javítják. Viszont az a helyzet, hogy nincs sok tartalékrendszerünk a reaktor legtöbb kritikus eleméhez. Ha a táplálómechanizmussal van baj, talán ki tudnak cserélni pár alkatrészt, de ha a reaktorkamrában vagy a generátorrendszerben…

– Egyikkel sincs gond – szólok közbe. – Rosszabb a helyzet. Kezdünk kifogyni az üzemanyagból.

Berto szóra nyitja a száját, tétovázik, aztán becsukja.

– Egen – bólogat Nasha. – Én is nagyjából ezt mondtam.

– Nem. Az lehetetlen – rázza a fejét Berto. – Még ha nem is számoljuk azt az antianyagot, amit átadtál a kúszómászóknak, a tartályokban akkor is lennie kell még vagy tízévnyi tartaléknak.

Vállat vonok.

– A jelek szerint történt egy kis baleset. Valami rosszul sült el, amikor két éve visszatöltötték az üzemanyagot a bombámból a rendszerbe, és ez csak a múlt héten derült ki. Marshall szerint tíz másodpercre jártunk egy kontrollálatlan láncreakciótól, és mire sikerült úrrá lenni a helyzeten, a maradék üzemanyag nagy része megromlott.

Berto összevonja a szemöldökét.

– Megromlott? Ennek semmi értelme. Hogy romlik meg az antianyag?

Sóhajtok egyet, felülök, és hátracsúszom Nasha mellé.

– Nem tudom, haver. Talán túl sokáig hagyták kint a napon. Csak azt mondom, amit Marshalltól hallottam.

Berto hátradől, és majdnem felborul a székkel, mielőtt megkapaszkodna az asztalban, aztán karba fonja a kezét, és úgy tesz, mintha mi sem történt volna.

– És Marshall miért pont veled beszélt erről? Ami azt illeti, miért beszélne veled bármiről is? Még mindig utál, nem?

– Ja, még mindig határozottan utálja – bólogat Nasha. – Úgy tippelem, hogy ez egy ilyen két legyet egy csapásra húzás tőle. Azt akarja, hogy Mickey szerezze vissza a másik bombát a kúszómászóktól, hogy ne haljunk éhen, amikor visszajön a hideg, és ha ez azzal jár, hogy utána megölheti, az csak hab a tortán.

– Heh – dünnyögi Berto, aztán rám néz. – Akkor megteszed, ugye?

Nashával gyorsan egymásra nézünk. Még mindig nem mondtam el Bertónak, mi történt valójában a bombával, és ez most nem a legjobb alkalom, hogy felvilágosítsam.

– Bonyolult a helyzet – feleli Nasha. – Ne felejtsd el, hogy az a bomba az egyetlen dolog, ami távol tartotta Mickey-t a hullalyuktól az elmúlt két évben. Ha visszahozza, semmi sem akadályozza meg Marshallt, hogy végezzen vele.

– Ez remek – mondja Berto –, de az az üzemanyag az egyetlen, ami távol tart mindenki mást a hullalyuktól a következő két évben.

– Éppenséggel a hullalyuk sokkal több energiát fogyaszt, mint bármi más a kupolában – jegyzem meg. – Ha erre kerül a sor, valószínűbb, hogy régimódi sírgödrökbe temetjük a halottakat.

– Kétlem – rázza a fejét Nasha. – Addigra már éhezni fogunk. Valószínűbb, hogy megesszük egymást.

Berto kihúzza magát, és hátrébb csúszik fél métert az ajtó felé.

– Nem tetszik, hogy ekkora nyugalommal beszélsz erről.

Nasha elvigyorodik.

– Ne aggódj, Berto. Ígérem, hogy téged hagylak utoljára.

– A kannibalizmust félretéve az az igazi kérdés, hogy elhisszük-e, amit Marshall mond – váltok témát. – Nem vagyok egy Miko Berrigan, de ez az egész duma a megromlott antianyagról egy kicsit kitalációnak tűnik… én pedig manapság nem igazán bízom a parancsnokunkban.

– Miért? Azt hiszed, hazudik? – kérdezi Berto.

– Megfordult a fejünkben – bólogat Nasha.

Berto csóválni kezdi a fejét.

– De az energiakorlátozás valódi. Nem kamuzik azzal, hogy nem repülhetünk.

– Ugyan, te magad említetted, hogy az utóbbi időben csak idő- és energiapazarlás volt a felderítés – mondom. – Ha Marshall sántikál valamiben, akkor a repülések leállítása elég fájdalommentes módja lenne annak, hogy elhitesse, valami gond van, nem?

– Talán – von vállat Berto. – De mi van Danivel?

Nasha a fejét rázza.

– A beszámolód alapján semmi hasznosat nem tudtál meg tőle. Csak annyit említett, hogy lekapcsolják az áramot, amíg megjavítanak valamit. Ez nem úgy hangzik, mint amit Marshall Mickey-nek mondott.

– Hmmm – dől hátra Berto megint, ezúttal óvatosabban, aztán elkezdi a tarkóját vakargatni. – Szóval azt hiszitek, hogy Marshall hazudik a vészhelyzetről. De miért?

Nasha a szemét forgatja.

– Ez az egyszerűbbik része, Berto. Vissza akarja kapni a bombát, és meg akarja ölni Mickey-t… Ahogy mondtam: két legyet egy csapásra.

Berto rám néz, aztán Nashára, majd vissza rám.

– Tehát szerintetek Marshall az egész kolónia energiaellátásával játszadozik, és olyan pletykákat terjeszt, amelyek pánikot kelthetnek, csak hogy még egyszer kinyírhassa Mickey-t?

– Lásd be, hogy Mickey kinyírása mindig is az egyik kedvenc időtöltése volt.

– Nézd – magyarázom Bertónak –, nem azt mondjuk, hogy biztosan erről van szó, csak azt, hogy ez is egy lehetőség. Figyeltem, hogyan reagált, amikor elmondtam neki, hogy tudom, valami nem stimmel a reaktorral. Hacsak nem világklasszis színész, akkor nem kamuzott. Elhiszem, hogy van valami, csak abban nem vagyok teljesen biztos, hogy pontosan arról van-e szó, amit állít. Ha visszahozom a bombát, akkor lényegében önként vonulok a kivégzésemre. Inkább nem tennék ilyesmit, amíg nem vagyok száz százalékig biztos benne, hogy létfontosságú.

Berto vállat von.

– Amúgy is felesleges ezen rágódni, nem? Mert hát mennyi az esélye, hogy a kúszómászók visszaadják neked a cuccot? Én biztosan nem tenném a helyükben.

– Hát… azt hiszem, talán meg tudom győzni őket róla.

– Bizony – helyesel Nasha. – Mickey nagyon meggyőző tud lenni.

Berto szeme résnyire szűkül.

– Úgy érzem, kimaradtam valamiből.

– Tényleg? – horkanok fel. – Szerinted nem vagyok teljesen őszinte veled? Mintha… nem is tudom… kritikus információt tartanék vissza, ami a túléléseddel kapcsolatos, mert azt hiszem, az rossz színben tüntetne fel engem?

Berto felsóhajt.

– Már megint ezzel jössz?

– Nem tudom, szerinted?

– Két éve történt, Mickey. Mondtam már, hogy sajnálom. Hagytam, hogy pofán vágj.

– Nem, nem hagytad.

Előrehajol, és félmosolyt villant rám.

– De igen. Hagytam.

Rövid ideig csend támad köztünk, amíg végül Nasha felsóhajt, és így szól:

– Befejeztétek? Mert ha nem, akkor vagy kezdjetek bunyózni, vagy dugjatok egy jót, és adjátok ki magatokból.