Adriana Trigiani

A TOSZKÁN ÉKSZERÉSZ ÖRÖKSÉGE

Fordította: Ács Eleonóra

A mű eredeti címe: The Good Left Undone

Copyright © 2022 by Adriana Trigiani

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Ács Eleonóra, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-497-5 (papír)

ISBN 978-963-614-498-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gábor Lívia

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Tördelés: Sólyom Melinda

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Luciának

ELSŐ RÉSZ

AKI A MENNYBÉLI ÖRÖK ÉLETRE VÁGYIK,

SZÍVLELJE MEG A KÖVETKEZŐKET!

Amikor a múlton elmélkedsz,

ezeket a dolgokat vedd fontolóra:

a gonoszság, amit elkövettél;

a jó cselekedet, amit elmulasztottál;

az idő, amit elvesztegettél.

PROLÓGUS

Karur, India

VALAMIKOR RÉGES-RÉGEN

A hegy szent hely volt, egyetlen bejárattal. Ezen a bejáraton túl, mélyen a földbe vájt, hűvös, koromfekete járatokban egész Dél-Ázsia leggazdagabb korund-, pirit- és rubinerei húzódtak.

A bánya torkolata előtt a nap cserepesre égette a vörös földet és a mindenféle nagyságú lábnyomok kusza lenyomatait. A szegfűszeg és az agyag illata érződött a sűrű párában, amelytől alig lehetett látni az utat. A közeli Karur faluban gyülekező, szállítmányra váró ékszerkereskedők hirtelen a hegy felé fordultak. Meghallották egy nőstény elefánt bőgését, ezt a vágyakozással teli, gyászos hangot, amely olyan volt, mint a sötétség mélyéről szóló rekedt trombitaszó. Amikor az állat hatalmas feje felbukkant a bánya bejáratánál, sírása felerősödött, és visszhangot vert a környező hegyekben.

Az elefánt szemét a kor fehér hályogja homályosította el. Petyhüdt bőrét sötétvörös, alvadt vér csíkozta – a lánc nyoma, amellyel ütlegelték. Mellső és hátsó lábait vastag kenderkötéllel béklyózták meg, a vasbilincsek mélyen belevájtak puha, szürke bőrébe. Súlyos saroglyát vontatott maga után, megrakva nyers rubint rejtő szikladarabokkal.

A mahout[1] alacsony, vékony férfi volt, fahéjszínű bőrrel. Az elefánt hátán hasalt, belekapaszkodva a láncba, amely az állat száját kínzó vaszablához csatlakozott. Az elefánt megrázta a fejét, hogy lazítson a zablán, mire a gazdája erőteljesen megrántotta.

Az elefánt megállt. Nem volt se kint, se bent – pont a két világ határán.

– Jao![2] – kiáltott a mahout, csapdába esve a bejáratot keretező támfák alatt.

Az elefánt a füle botját sem mozgatta. A férfi rávágott a lánccal.

– Jao!

Az állat mozdulatlanul állt.

Hosszú élete során először fordult elő, hogy nem engedelmeskedett a mahout parancsának. Nem hajolt meg a korbács előtt; ehelyett felszegte a fejét, és kinyújtotta az ormányát, hogy megkeresse az előrevezető utat.

Eszébe jutott az Amaravati-folyó partján ringó, illatos perjemező. Ez az emlék adott neki erőt, hogy kivonszolja a saroglyát a bányából a fényre.

[1] hajcsár (hindi)

[2] Indulj! (hindi)

1. FEJEZET

Viareggio, Olaszország

NAPJAINKBAN

Matelda Roffo behunyta a szemét, és megpróbált visszaemlékezni, mi volt ezután. Rémlett neki, hogy valami történt a mahouttal. Sajnos az egykor a nagyapja által elmesélt történet részletei feledésbe merültek, akárcsak a többi lényegtelen információ, amelyeket az elméje már nem volt képes megőrizni. Az öregkor tele volt meglepetésekkel, és nem a jó fajtából. Miért is nem írta le az elefánt történetét? Sokszor akarta, de sosem jutott el odáig, hogy papírra vesse. Miért halogatta? Ki tudhatja vajon, hogyan végződött a mese? Nino! Felhívhatná az öccsét Amerikában! De az ő emlékezete is meggyengült. Ki fogja elmesélni az elefánt történetét, ha ő már nem lesz? Egy család csak annyira erős, amennyire a történetei.

Matelda nagyapja, Pietro Cabrelli, tősgyökeres toszkán drágakőcsiszoló és aranyműves volt. A Vatikán számára készített kelyheket, kehelyfedőket és ostyatartókat a világ legdrágább köveiből és nemesfémeiből. De ezek a kincsek nem az övéi voltak: Cabrelli megbízás alapján dolgozott. A felesége, Netta nem volt lenyűgözve: „Akár a római utcákat is söpörhetnéd, ott is ugyanannyit fizetnének a munkádért.”

Matelda minden egyes nap, iskola után elment a nagyapja műhelyébe. Az ablakpárkányon ült, lábát a radiátoron nyugtatva, és csendben figyelte őt. Cabrelli egy kék láng fölött dolgozott, és amikor éppen nem a foglalatba illesztendő köveket mérte, vágta vagy csiszolta, akkor formára forrasztotta az aranyat. Bőrkötényt viselt, a nyakában nagyító lógott, a füle mögé ceruzát dugott, a farzsebéből pedig egy véső kandikált elő. Matelda számára az első zene, amit hallott, a csiszolókorong visítása volt: magas, elnyújtott hang, hasonló a hegedű détaché játékmódjához. A nagyapja egy körömnyinél nem nagyobb drágakövet nyomott az érdes felülethez, hogy megcsiszolja. Hogy teljen az idő, Cabrelli megtanította az unokáját, hogyan tanulmányozza a drágaköveket a nagyítóval. Mateldát elbűvölte a látvány, ahogy a fény kaleidoszkópként szórta szét a kő színeit a fazettákon. Jól szórakozott a boltban, de azért akadtak kötelezettségei is. Az ő feladata volt kinyitni az ablakokat, amikor Cabrelli fémet forrasztott, és becsukni, amikor befejezte.

A műhely falán egy világtérkép lógott, amelyen Cabrelli bejelölte a legnagyobb hozamú rubinbányákat. Dél-amerikai, kínai és afrikai helyeket mutatott Mateldának, de az ujja végül mindig Indiához tért vissza, ahová a legtöbb kört rajzolta. Cabrelli azért dolgozott rubinnal, mert a római katolikus egyház előnyben részesítette a vörös színt. Biztos volt abban, hogy alkotásait az isteni szikra sugallta. Amikor ékkövekkel díszített egy monstranciát, amely az oltáriszentséget tartotta, voltaképpen a hit és az idő tulajdonságaival övezte fel.

Matelda szorosan behunyta a szemét, előredőlt, és a templompadban megkapaszkodva mélyen belélegezte a méhviasz és a tömjén illatát, amely szinte felpezsdítette az érzéki emlékezetét. Ahelyett, hogy a szentáldozás és a végső áldás közötti csendben imádkozott volna, az agya merevlemezén visszapörgette azokat a napokat, amikor a szülei, a nagyszülei és a csecsemő öccse még mind ugyanabban a házban éltek, és minden vasárnap együtt sétáltak el ebbe a templomba.

Nagyapja Indiájának apró darabkái kezdtek felsejleni Matelda elméjében. A bányászok lépesmézet rágcsáltak, hogy ébren maradjanak, miközben hosszú órákig dolgoztak a sötétben. A galambvér rubinok olyan színűek voltak, mint az érett, lila szőlő. Rózsaszín felhők úsztak az azúrkék égbolton.

Esténként, miután a család együtt megvacsorázott, a szülei elmentek sétálni, és a nagyapjára bízták, hogy esti mesét mondjon a gyerekeknek. Pietro Cabrelli párnákat halmozott a padlóra, ezek testesítették meg a hegyet, és fahasábokat hozott, amelyek a bányából származó köveket jelképezték. Elővette a zsebkendőjét, és az arcát törölgette, tikkasztó hőséget imitálva. Az összes szerepet ő alakította, más és más hangon szólaltatva meg a különböző szereplőket, akárcsak egy színész a színdarabban. Még az elefántot is eljátszotta. Körbe-körbe tántorgott a szobában, és az állat ormányát imitálva ide-oda lóbálta a karját.

– Matelda! – suttogta a barátnője, Ida Casciacarro, miközben gyengéden oldalba bökte.

Matelda kinyitotta a szemét.

– Elaludtál.

– Gondolkodtam – tiltakozott suttogva Matelda.

– Elaludtál!

Idával nem volt értelme vitatkozni. Mindennap egymás mellett ültek a misén, a rutinjuk kőbe volt vésve, akár a templom gránitpadlójába vájt liliomos csempék. Felálltak, lehajtották a fejüket, és keresztet vetettek, amikor a pap a kereszt jelét rajzolta a levegőbe. Együtt hajtottak térdet, miközben a Chiesa San Paolino reggeli harangjai ugyanazt az ősi Kyriét zengték, amely lánykorukban laudesre hívta a nőket.

Viareggióban nem volt szükség órára: az embereknek a harangok és a pék jelezték az időt. Amikor Scarelli tisztelendő elkezdte a misét, Umberto Ennico kivette a vajas cornettivel[3] megrakott tepsiket a sütőből. Mire az istentisztelet véget ért, a leveles tészta is kihűlt, és Umberto barackmázzal kente be az édes kifliket, hogy a hívek hazafelé menet vásárolhassanak belőle.

– Álljunk meg egy süteményre és egy kávéra! – javasolta Ida az utcán, miközben a fejére borította kendőjét, és megkötötte az álla alatt.

– Ma nem.

– De ma van a születésnapod!

– Sajnálom, Ida! Aninát várom.

– Akkor majd máskor. – Ida kissé hátrabillentette a fejét, és a bifokális szemüvegén keresztül szemügyre vette a barátnőjét. – Megígéred?

– Megígérem.

Ida a zsebébe nyúlt, és egy szalaggal átkötött kis csomagot nyújtott át Mateldának.

– Miért csinálod ezt?

– Ne izgasd fel magad! Csak egy semmiség. – Ida a gyapjúkabátja ujjába süllyesztette a kezét, ahogy a pap szokta a reverendájába prédikáció közben. – Rajta! Nyisd ki!

– Mi ez? – Matelda megrázta a kapszulákkal teli fehér műanyag fiolát.

– Probiotikum. Megváltoztatja az életedet.

– Én így szeretem az életemet.

– A probiotikummal még jobban fogod szeretni. De ha nem hiszel nekem, kérdezd meg az orvosodat! Manapság minden a bélrendszer egészségéről szól.

– Miért költöd rám a pénzed?

– Neked lehetetlen vásárolni. Mindened megvan.

– Ida, ha nyolcvanegy éves korodra nincs meg mindened, amit szeretnél, akkor valószínűleg már nem is fogod soha megkapni.

Ida két gyors puszit nyomott a barátnője arcára, majd megfordult, hogy felkapaszkodjon a házához vezető meredek, macskaköves utcán. A rózsaszín sál lecsúszott a fejéről, fehér haját felborzolta a szél. A Metrione-Casciacarros-család tagjai dolgos, robusztus testalkatú emberek voltak, akik annak idején, a fénykorban a selyemgyárban dolgoztak. Matelda emlékezett arra az időre, amikor a barátnőjének még fekete haja volt, és egy hosszú műszak után könnyedén felszaladt a dombon. Mikor öregedtünk meg ennyire?, tűnődött.

[3] kifli

2. FEJEZET

Viareggio a Tirrén-tenger partján feküdt, a Genovai-öböltől délre, és az Amalfi-parttól északra. A tengerre néző, pasztellszínű villákra magas, vékony törzsű, terebélyes lombú fenyők vetettek árnyékot. Viareggio tengerpartja úgy bontakozott ki Olaszország nyugati partvidékén, akár egy smaragdokból álló füzér.

Elszenesedett eukaliptuszfa és kén illata szállt a levegőben, amikor Matelda felkapaszkodott a sétányra vezető rozoga lépcsőn. A karnevál hivatalosan már előző este véget ért, amikor a tűzijáték virágai hamuvá porlottak a fekete égbolton. Az utolsó turisták még napfelkelte előtt elhagyták a partot. A rózsaszín óriáskerék mozdulatlanul állt, a körhinta lovai megdermedtek a levegőben. Az egyetlen hang az árusok üres standjai fölé kifeszített ponyvák csattogása volt.

A kihalt sétányon Matelda a korlátnak támaszkodva figyelte, ahogy a parton álló, elhagyott tábortüzek füstje áldozatként száll az ég felé. A borús égbolt elmosódott a horizonton, ahol eggyé vált az ezüstös tengerrel. Ködkürt dudálását hallotta, és a távolban egy elegáns óceánjáró tűnt fel, fehér tajtékot hasítva a hullámokba. A kecses hajó lassan elúszott előtte, a hajnal lobogóját bontva ki a víz fölött. Matelda egész életében a nagy hajókat leste, és szerencsének tartotta, ha láthatott egyet. Nem emlékezett, hol tanulta ezt; olyasmi volt, amit mindig is tudott.

Gyere vissza!, kérte gondolatban, miközben a bordó testű, éjkékkel szegélyezett hajó továbbhaladt dél felé. Késő. Az óceánjáró melegebb égtájak felé tartott. Mateldának már elege volt a télből. Meddig kell még várnia a tündöklő tavaszi égbolt és a türkizkék hullámok visszatérésére? Hamarosan, amint felmelegszik az idő, újra sétálhat majd a tengerparton.

Általában reggel, a mise után tett egy rövid sétát, miközben elintézte a napi bevásárlást; délután pedig egy hosszabbat, hogy legyen ideje gondolkodni. Ezek a rituálék alakították élete utolsó fejezetének napjait, miután nyugdíjba vonult a Cabrelli ékszerüzlet könyvelői állásából. Matelda arra is szakított időt, hogy rendet tegyen a házban. Nem akarta a gyerekeire hagyni a papírhalmokat és a szobákat megtöltő rengeteg bútort, amely a szülei halála után rámaradt. Amennyire tőle tellett, fel akarta készíteni őket az elkerülhetetlenre.

Szinte szerencsésnek is érezte magát, amiért megúszta a járványt, amely északra, Bergamóban sújtott le – elvégre egy olyan vírus, amelyik az időseket veszi célba, minden bizonnyal őt is kiszemelte magának. Derűlátó volt a helyzetet illetően, úgysem volt más választása. A sors egy bontógolyó. Nem tudta, őt mikor dönti majd le a lábáról; csak abban volt biztos – ezt tapasztalatból tudta –, hogy meg fog történni.

Soha nem hagyta ki a rendszeres lelki önvizsgálatot, amelyet még az apácák neveltek belé gyermekkorában. Matelda elgondolkodott a múltban őt ért sérelmeken, és számba vette azokat, amelyeket ő követett el mások ellen. A toszkánok élhetnek a pillanatnak, mégis ott rejtőzik bennük a múlt. És ha ez nem is volt igaz, szülővárosának minden zugában emlékek terpeszkedtek. Matelda olyan jól ismerte Viareggiót és az ott élőket, mint a saját testét: bizonyos értelemben egyek voltak.

Ahogy a karnevál véget ért, és elkezdődött a nagyböjt, a városra borongós hangulat telepedett. A következő negyven nap az elmélkedés, a böjt és a bűnbánat komor időszaka lesz. Matelda kislánykorában a nagyböjt egy örökkévalóságnak tűnt. Alig várta húsvét vasárnapját, a megkönnyebbülés napját. „A húsvétvasárnap öröme nem létezik a nagypéntek gyötrelmei nélkül” – emlékeztette mindig őket az édesanyjuk. „Ha nincs kereszt, nincs korona” – mondta olyan dialektusban, amelyet csak a gyerekei értettek.

Az Úr feltámadásának ünnepe megváltotta a falut, és felszabadította a gyerekeket. A szentek szobrairól lehúzták a fekete zsákokat. A csupasz oltárt újból feldíszítették mirtuszokkal és százszorszépekkel. A böjt alatt táplálékul szolgáló, szerény húslevest édes kalács váltotta fel. Amikor Mama a húsvéti kalács tésztáját gyúrta a nagyhéten, a vaj, a narancshéj és a méz illata boldogsággal töltötte meg a lelküket. A kemencéből forrón tálalt, mézzel átitatott, tojással díszített, puha fonott kalács íze azt jelezte, hogy vége az áldozatnak – legalábbis a következő évig. Matelda visszaemlékezett egy különleges Pranzo di Pasquára,[4] amelyen a család mindkét ágáról mindenki részt vett. Papa hosszú étkezőasztalt tákolt össze ajtókból, hogy az egész család együtt ebédelhessen. Mama sárga abrosszal terítette meg az asztalt, és kosarakba tett friss kaláccsal díszítette.

„Egyek vagyunk”, mondta az apja, felemelve a poharát, mire az unokatestvérek, nagynénik, nagybácsik és testvérek is a magasba emelték a sajátjukat.

Sok boldog pillanat volt Matelda életében, de az a háború utáni húsvétvasárnap különös jelentőséggel bírt. Biztos volt abban, hogy ha egyszer teljesen cserben hagyná az emlékezete, akkor is emlékezni fog arra a pillanatra, amikor a kertben, a szikrázó napsütésben a család együtt törte meg a böjtöt. Amikor fiatal volt, előre hajtotta az időt, hogy megkapja, amit akar. Most azért kergette, hogy visszatartsa.

A sétány deszkái nyikorogtak a léptei alatt. A közepére érve megfordult, és visszanézett a széles, szürke járdára. Gyerekkorában miért tűnt ez végtelennek?

Matelda felidézett egy nyári estét, amikor kislányként az öccse babakocsija mellett lépkedett a la passeggiata mare[5] alkalmával. Nino 1949-ben született. (A számokra jól emlékezett, ahogy a könyvelők általában.) A háborúnak vége volt. Az édesanyja sárgabarackszínű organzaruhát viselt, az apja pedig széles, málnaszínű selyemszalaggal díszített szalmakalapot. Matelda a szívére szorította a kezét, ahogy a részletek összeálltak a lelki szemei előtt. Hamarosan a szellemek is csatlakoztak hozzá, színekkel töltve meg a szürke sétányt. Elképzelte a karamellszínű öltönyt viselő férfiakat és a nőket, akik pávatollas kalapokban pompáznak. Az anyja lassan forgatta a napernyőjét, amelynek vásznát fehérre szívta a nap. Amikor Matelda megállt, hogy megpihenjen egy padon, lehunyta a szemét, és megesküdött volna, hogy hallja az anyja hangját. Domenica Cabrelli a saját példájával tanította lányát a tenger szeretetére. Valahányszor a vízparton sétált a korallfényű nap alatt, Matelda érezte az anyja jelenlétének melegét.

Eltűnődött, hogy vajon miért tudja olyan könnyen és olyan különös részletességgel felidézni a gyermekkorát, miközben arra is nehezen emlékezett, hogy mit evett előző este vacsorára. Talán Ida probiotikumai segítenének. Meg kell kérdeznie az orvosát. Amikor a férje a legutóbbi alkalommal elvitte a rendelőbe, az asszisztens elvégeztetett vele egy memóriatesztet. Egyetlen kérdés sem vonatkozott a múltjára, ehelyett az orvos és a nővér a jelenről faggatta:

„Ki Olaszország miniszterelnöke? Milyen nap van ma? Hány éves?” Matelda a legszívesebben azt válaszolta volna: „Kit érdekel?” De volt annyi esze, hogy ne akarja magára haragítani az orvost. Az biztosította, hogy a múltbeli látomásai és álmai normálisak, de teljesen lényegtelenek az agya jelenlegi állapotának szempontjából. „A múlt és a jelen nem kapcsolódik össze az emberi agyban” – magyarázta. Ám Matelda nem volt ebben annyira biztos.

Átkelt a körúton, és ahhoz az épülethez tartott, amelyben egykor a családi vállalkozásuk működött, és ahol most egy ruhabolt üzemelt. Büszkeséggel töltötte el, amikor látta, hogy a Cabrelli ékszerész felirat még mindig ott díszeleg az épületen, még ha a betűk már meg is fakultak. Húsz éve, hogy a férje átköltöztette az üzletet Luccába, egy nyüzsgő kisvárosba, amely csak néhány kilométerre volt Viareggiótól, a szárazföld belsejében.

Matelda beárnyékolta a szemét, és a széles kirakatüvegen keresztül bekukucskált az üzletbe. Látta, hogy a hátsó helyiség ajtaja nyitva van. A műhelyt, ahol annak idején a nagyapja drágakőcsiszoló korongja állt, most ruhákkal teleaggatott állványok töltötték meg.

A körúti üzletek tulajdonosai a karneváli dekoráció leszedésével foglalatoskodtak. Óvatosan leengedték a girlandokat és a lámpafüzéreket, miközben egy férfi létrán egyensúlyozva a felvonulás útvonalán elhelyezett zöld-fehér-piros lobogókat akasztotta le. A fűszerbolt tulajdonosa konfettit söpört az ereszcsatornába, és üdvözlésképpen némán biccentett, amikor Matelda elhaladt mellette.

Az asszony tenyeréből csészét formálva belekortyolt a jéghideg vízbe, amely a hegyről érkezve ősi ciszternákba gyűlt. A csapot faragott angyalok tartották, arcukon az idő patinájával. A víz tele volt értékes ásványi anyagokkal, erőt adva azoknak, akik ittak belőle. Matelda az édesanyjára gondolt, miközben a zsebkendőjével szárazra törölte a kezét. Domenica Cabrelli nem csupán az egészségük miatt ragaszkodott ahhoz, hogy a gyerekei igyanak a vízből, de Mateldát számolni is megtanította, amikor az iskolába menet elhaladtak az angyalos kutak mellett. Viareggio volt a kislány első ábécékönyve is.

Matelda kinyitotta a pénztárcáját, hogy kifizesse a gyümölcsárust, aki hat makulátlan golden almát választott ki neki, és óvatosan papírzacskóba rakta őket.

– Hogy megy a bolt? – tudakolta, miközben átadta a pénzt. – Buona festa?[6]

– Nem olyan jól, mint régen – panaszkodott az árus.

A Via Firenzén Matelda elhaladt egy hatfős, férfiakból álló csoport mellett, akik éppen egy hatalmas, kék csíkos sátrat hajtogattak össze, sarkot sarokhoz illesztve, mint egy lepedőt. A Cabrelli unokatestvérek egykor az utcát szegélyező, élénk színekre festett házakban laktak, amelyek úgy sorakoztak egymás mellett, mint könyvek a polcon. Matelda a bejárati ajtók színe alapján felismerte a rokonai házait: rosa[7] a Mamaci unokatestvéreké, giallo[8] a Biagettiké, verde[9] a Gregorióké. A szín ugyanakkor elzárkózást is jelentett. A porto azzurro[10] házban Mateldát nem látták szívesen, mert a Cabrelli és a Nichini családok között régóta tartó viszály állt fent, amely már jóval az ő születése előtt történelemmé kövesedett. A szembenállás azután is folytatódott, hogy Nichiniék Livornóba költöztek, és elhagyták a kék ajtós házat. Matelda visszaemlékezett gyermekkora nyaraira, amikor a domb alján állva füttyjellel hívta az unokatestvéreit, hogy menjenek le vele a tengerpartra. A bejárati ajtók egyszerre vágódtak ki, színes sort alkotva, ahogy a gyerekek végigrohantak az utcán, hogy csatlakozzanak hozzá.

A móka kedvéért Matelda a szájába vette két ujját, és füttyentett egyet. A hangos trillára felfigyeltek a sátorhajtogatók, de nem nyílt ki egyetlen ajtó sem. Sajnálatos módon az unokatestvérei is elköltöztek Luccába. Most ő és Olimpio voltak a falu öregjei. Az utolsó Cabrelli-Roffók Viareggióban.

A telefonja zümmögött a zsebében. Megállt, hogy elolvassa az üzenetet:

Boldog születésnapot, Matelda! Köszönöm a kedves vendéglátást.

Azonnal válaszolt a sógornőjének: Köszönöm! Nagyon jó volt. Csak túl rövid!

Matelda őszintén szerette Patriziát. Az asszony egy igazi békéltető volt, és noszogatta Ninót, hogy találja meg a hangot a nővérével, elvégre csak ők voltak egymásnak. Matelda egyszer sem vitatkozott az öccsével, amikor az a feleségével legutóbb meglátogatta őket.

„Megkérdeznéd Ninót, hogy emlékszik-e Nonno[11] Cabrelli elefántos meséjére?” – írta Matelda.

Patrizia egy kacsintós emojit küldött válaszul.

Matelda utálta az emojikat. Hamarosan az embereknek nem lesz szükségük nyelvre a kommunikációhoz, mert animált, gülüszemű kis fejek fognak beszélni helyettük.

Megállt a Boncourso család által száz évvel korábban alapított közösségi kert kapuja előtt. A telek most, évtizedekkel később is az ő nevüket viselte, noha a család az első világháború után kihalt. A parlagon heverő talajt trágyaszőnyeg borította. Néhány évelő növényt zsákvászonba bugyoláltak, hogy megvédjék a fagyoktól. A fehér lugas magányosan állt a kert közepén, akár egy sárba ragadt menyasszonyi hintó.

Matelda emlékezett az első csókjára a lugas boltívei alatt. Nyár volt; behunyta a szemét, és beszívta az oszlopokra felkúszó szőlő illatát. Rocco Tiburzi ezt jelnek vette, és kihasználta a pillanatot, hogy megcsókolja. Matelda tizennégy éves volt, és azt hitte, hogy ennél csodálatosabb már nem történhet vele; gyakorlatilag a föld felett lebegett hazafelé menet. Otthon aztán a nagyanyja, Netta megdorgálta, mert ottfelejtette az összegyűjtött zsák gesztenyét, amiért elküldték. Ily módon a gyengédség és a szégyen szorosan összekapcsolódott Matelda szívében, amíg meg nem tanulta, hogy ez a kombináció képtelenné tesz az igazi szerelemre.

A kert hátsó falát szegélyező gesztenyefák még mindig bőven teremtek. Matelda szomszédai szüret idején továbbra is zsákokba gyűjtötték a termést, ő azonban úgy döntött, hogy nem veszi ki belőle a részét. A háború utáni élelmiszerhiány idején épp elég gesztenyét evett tészta, töltelék és sütemény formájában, ezért megígérte magának, hogy ha felnő, és ő felel majd a családi konyháért, egyetlen szemet sem eszik többé. A gesztenyével készült olasz ételek mostani népszerűsége zavarba ejtette, és arra emlékeztette, hogy az emberek milyen gyorsan elfelejtik a nehézségeket és a szenvedést, ha egyszer már túl vannak rajta.

Matelda és férje, Olimpio a Viale Giosuè Carducci kanyarulatában álló Villa Cabrelli atticójában[12] laktak. Ők voltak a harmadik generáció, akik ebben a házban éltek. Miután Matelda szülei meghaltak, a felnőtt gyerekei pedig elköltöztek, Olimpióval átalakították a házat, és elfoglalták a tetőtéri lakást. „Végre feljutottunk a csúcsra – viccelődött Olimpio –, de ehhez el kellett veszítenünk mindenkit, akit szerettünk.”

Matelda a Villa Cabrelli minden részében élt már. Sajnálta, hogy a generációk immár nem egy házban laknak, ahol csak az emeletek között lévő néhány lépcsőfok választja el őket egymástól. A gyerekei rögtön elköltöztek, amint megházasodtak. A lánya a közeli Luccában lakott, a fia pedig távolabb, a tengerparton. Sokáig nagyon közel éltek egymáshoz, de ennek már vége. Matelda azt kívánta, bárcsak az egész famiglia[13] egy fedél alatt maradt volna.

Ahogy a családok változtak, idővel a városka is átalakult. A szomszédságban, a tengerre néző házakat a tulajdonosok halála után az örökösök – hogy ne kelljen megválni a családi ingatlantól – önálló lakásokká alakították, és a jövedelmező nyári bérbeadásból tettek szert az olyannyira fontos bevételre. A Villa Cabrellit is lakásokká osztották fel, hogy ki lehessen adni, ám ennek inkább az idősödő Roffók fogyatkozó ereje volt az oka, mintsem az anyagi szükség. A felújítás során beszerelték az épület első liftjét, amihez Olimpio ragaszkodott, mondván, hogy egy nap még szükségük lesz rá. Igaza lett. Ha az ember hatvanéves korában kezd házfelújításba, szem előtt kell tartania, hogy eljön a nyolcvan is. Méghozzá gyorsan.

A dombtetőre érve Matilda benyúlt a táskájába a kulcsért. Az arancione[14] azt jelentette, hogy hazaért. Az ajtó narancsos színe kislánykora óta nem változott.

– Signora![15] Van valamim a számára! – Giusto Figliolo, Matelda ősz hajú szomszédja már a küszöbről integetett neki, mielőtt kilépett az utcára. – A lányom elruccant Pietrasantába. – Egy nagy, háromszög alakú, zsírpapírba csomagolt parmezán sajtot adott át Mateldának. – Van még, ha szüksége lenne rá!

Matelda úgy emelte meg a sajtot, mint egy kézisúlyzót.

– Biztosan tudja nélkülözni?

– Sì, sì[16] – kuncogott a férfi. – Egy egész tömböt hozott! Kitart a következő karneválig.

– Köszönöm, Signore.[17] Kérem, vegyen néhány almát! – Matelda kinyitotta a papírzacskót, és odakínálta a férfinak.

– Egyet.

– Biztos benne? Van bőven.

– Elég egy. Buon compleanno![18] – mosolygott Figliolo.

Jellemző volt rá, hogy egy darab sajttal emlékezik meg Matelda születésnapjáról. Egykor övék volt a város legnépszerűbb étterme, ahová a falubeli családok ünnepelni jártak. Az anyja kitűnő szakács volt, az apja remek üzletvezető. Az összes Figliolo gyerek az étteremben dolgozott. Valamennyien nagyon csinosak voltak, ami segített becsalogatni a vendégeket. Figliolo nővérei már régen nem éltek, de Matelda még emlékezett fekete hajukra, karcsú alakjukra és vörösre lakkozott körmeikre.

– Hogy tervezi megünnepelni a születésnapját? – tudakolta Figliolo.

– Nagy alázattal. Az a célom, hogy holnap reggel ilyenkor még életben legyek. És azután is, ha Isten kegyes lesz hozzám.

– Áldja meg az Úr, és adja meg azt, amire szüksége van, mert amit az ember akar, az bajba sodorhatja! – Figliolo keresztet vetett. – A Cabrellik mindig is harcosok voltak. Minden rendben lesz.

Matelda felvette az újságot a lépcsőről.

– Tessék, legyen a magáé!

– Biztos benne?

– Már nincsenek benne hírek, csak gyászjelentések. Nincs szükségem emlékeztetőre arról, ami közeledik.

– Maga még gyerek, Matelda! – Giusto a kilencvenharmadik évét taposta. – Még csak most kezdődik az élete!

Az utolsó almahéj aranyszalagként hullott a mosogatóba. Matelda a hámozókéssel felszeletelte a gyümölcsöt. Elsimította a tésztát a tepsiben, majd művészien elrendezte rajta az almaszeleteket. Az alma tetejére vajdarabkákat dobott, és megszórta cukorral. Ezután fahéjat hintett rá, majd a tészta négy sarkát középre húzta, batyut formálva belőle, ahogy egykor az édesanyja tanította. Végül betette a strudel di melét[19] a sütőbe.

Ezután megetette a házi kedvenceket. Korcs kutyájuk, Beppe gyorsan befalta az adagját, majd elszundított a kanapé alatt.

– Olyan vagy, mint a gazdád! Eszik. Alszik. Eszik – korholta tréfásan a kutyát Matelda.

Argento, a macska előadta a szokásos akrobatamutatványát, és peckesen végigsétált a nappaliban álló könyvespolc tetején.

– Te! – rázta az ujját az asszony a macska felé. – Te megőrültél! Túl öreg vagy már a magassághoz!

A macska a füle botját sem mozgatta, de ez nem volt újdonság. Argento úgy viselkedett, mintha Roffóék élnének nála, nem pedig fordítva.

Matelda levette a kötényét, és rendet csinált a nappaliban.

Négy szürke, alacsony, modern vonalú kanapé alkotott szabályos négyzetet a dohányzóasztal körül, ami elég volt ahhoz, hogy az egész család elférjen, amikor látogatóba jöttek. A könyvespolcokon egy régi Leica fényképezőgép, egy primitív szobor és az unokáik által gyűjtött kagylókkal teli üvegek sorakoztak. Matelda tollseprűvel végigtörölte a könyveket.

Az eredménnyel elégedetten előhúzott egy megsárgult papírdarabot az asztalon álló, capodimontei porcelánvázából. Leemelt egy kis festményt, amely a lépcső alatt lógott, és mögötte előbukkant a faliszéf rejtett fémajtaja. Rátapasztotta a jó fülét, és követte a cédulán lévő számsort, tapasztalt mackósként forgatva a tárcsát. Hallotta, ahogy kattan a kerék, és a széf ajtaja felnyílt. Matelda benyúlt, és kivett egy bársony ékszerdobozt. Nyitva hagyta a széfet, és a konyhába menet az asztalra tette a dobozt.

Kivette a rétest a sütőből, és a pultra tette hűlni. Illatos gőz szállt fel a porcukorral beszórt, aranyszínű tésztakéreg hajtásaiból. Matelda kinyitotta a pulton heverő jegyzetfüzetét, és leírta a sütemény elkészítéséhez szükséges hozzávalókat és utasításokat. A lánya, Nicolina gyűjtötte a családi recepteket. Matelda soha nem használt receptet; úgy készítette az ételeket, ahogy a nagyanyja és az anyja tanította: „Használd a legjobb hozzávalókat! Semmi méricskélés. Hagyatkozz az ösztöneidre!”

Matelda lecsavarta a kávéfőző tetejét, és megtöltötte az alsó részt vízzel. Kiemelte a szűrőt, és frissen őrölt kávét mért bele. A kanál tompa végével lenyomkodta, hogy egyenletes legyen, majd óvatosan visszacsavarta a kávéfőző tetejét. A tűzhelyre állította, és begyújtotta a lángot.

A konyhát betöltötte a reggel földes illata. Ekkor Matelda észrevette, hogy egy kis kávé leszóródott a mosogató előtti szőnyegre. Morogva lehajolt, és feltekerte a szőnyeget, mint egy szivart. Kivitte a teraszra, kirázta, és ráterítette a korlátra.

A hidegben megborzongott, és anélkül, hogy begombolta volna, szorosan összehúzta magán a kardigánját, és keresztbe fonta a karjait a mellkasán. Lent a tengerparton felerősödött a hullámverés. Olyan élénk szél süvített az Apuan-Alpok csúcsai fölött, és zúgott keresztül a Pania della Crocén, hogy szinte biztosra lehetett venni, hogy még legalább egy vihar lecsap a környékre, mielőtt beköszönt a tavasz. Matelda nem emlékezett rá, hogy átélt volna a mostaninál keményebb telet. Még egyszer megrázta a szőnyeget, aztán összehajtogatta.

Épp vissza akart lépni a lakásba, amikor csikorgó hangot hallott a magasból. Felnézett, és egy kövér sirályt látott előbukkanni a ködből.

– Hess! – kiáltotta, és a madár felé csapott a szőnyeggel.

Ám a sirály, ahelyett, hogy elszállt volna, irányt váltva Matelda felé repült, olyan közel, hogy kampós, sárga csőrének hegye felsértette az asszony arcát.

– Beppe! – kiáltott Matelda a kutyának.

Beppe kiugrott a nyitott üvegajtón, és megugatta a madarat. Argento is kiosont a teraszra, kíváncsian a nagy felhajtásra. A sirály lecsapott, hogy bosszantsa a macskát, aki begörbítette a hátát, és dühösen fújt.

– Argento! Befelé! – Matelda felkapta a macskát, és betekerte a szőnyegbe. – Beppe! Andiamo![20]

A kutya visszament a lakásba. Matelda becsapta az üveg tolóajtót. A macskát letette a székre, és lehúzta róla a szőnyeget, miközben Beppo kilógó nyelvvel felugrált a lábára.

Matelda benyúlt a blúzába a zsebkendőért, amelyet a melltartója pántja alá dugva tartott. Óvatosan letörölte az izzadságot a homlokáról, és hevesen kalapáló szívére szorította a kezét. Kinézett az üvegajtón, az eget fürkészve, de a sirály eltűnt. Amikor leült, hogy kifújja magát, furcsa érzése támadt.

Túl sok izgalom ez egy idős hölgynek, mondta magában.

– És nektek is – motyogta a kutyának és a macskának.

[4] húsvéti lakoma

[5] tengerparti séta

[6] Jó volt az ünnep?

[7] rózsaszín

[8] sárga

[9] zöld

[10] kék ajtós

[11] nagypapa

[12] padlástér

[13] család

[14] narancssárga

[15] Asszonyom!

[16] Igen-igen!

[17] Uram.

[18] Boldog születésnapot!

[19] almás rétes

[20] Gyerünk!

3. FEJEZET

– Nonna?[21] – Matelda összerezzent az unokája, Anina hangjára, amely a kaputelefonon keresztül visszhangzott a lakásban. – Én vagyok az! Van nálam kulcs.

Anina a mobilján csevegett, amikor kilépett a liftből, be a lakásba. Ciao, Nonna!,[22] formálta némán a szavakat, a levegőbe cuppantott, átnyújtott a nagyanyjának egy zacskó friss gyümölcsöt, és intett, hogy szeretné befejezni a beszélgetést. Levette a kabátját, ledobta egy székre, majd lezöttyent a kanapéra, és folytatta a telefonálást.

Anina Tizzi huszonöt éves volt, káprázatos Cabrelli-szájjal, egyenes orral, napbarnított arcbőrrel és karcsú alakkal. A haja dús és barna, mint hajdanán Mateldáé, és bár a szeme ugyanúgy távol ült, mint a nagyanyjáé, nem barna volt, hanem zöld, az apja, Giorgio vérvonalának, a Sestri Levante-i Tizziknek köszönhetően.

Anina fehér farmert viselt, melyet a combja tövétől a bokájáig apró szakadások borítottak. Majdnem annyit mutatott a lábából, mintha egyáltalán nem viselt volna nadrágot.

A köldöke is csupasz volt, rövid, halványkék pulóvere alig ért a derekáig. Matelda csodálkozott, hogy nem fagy halálra.

A lány kontyba tekergette a haját, miközben folytatta a csevegést. Eljegyzési gyűrűje – egy egyszerű platina ékszer, smaragdcsiszolású gyémánttal – szikrázott a fényben. Matelda szemszögéből nézve a gyűrű volt az egyetlen kifinomult dolog egy olyan fiatal nőn, akinek egyszerű eleganciával kellett volna öltözködnie – elvégre Anina a legjobb családban nőtt fel. A Cabrellik voltak a város kézművesei.

Matelda bevitte a gyümölcsöt a konyhába. A pulton zümmögött a mobilja. Kihangosította.

– Pronto![23] – mondta a férjének.

– Mit választott Anina? – tudakolta Olimpio.

– Semmit. Egyelőre. Éppen telefonál. Amikor egy fiatal meglátogat egy idős embert, azt feltételezi, hogy annak egész nap semmi más dolga nincs, mint ülni és nézni az órát, a halálra várva.

Olimpio felnevetett.

– Mondd meg neki, hogy tegye le a telefont! Vegyél egy nagy levegőt! Nyugalom!

– Az nekem nehezen megy.

– Tudom, tudom. Ötvenhárom éve nem láttalak levegőt venni. Legalábbis mélyet nem.

– Mikor érsz haza?

– A szokásos időben. Imádkozz! A bankkal lesz egy megbeszélésem.

– Győzd meg őket az elbűvölő lényeddel!

– Sì. Sì. Elérem, hogy különlegesnek érezzék magukat. Te is tedd ugyanezt Aninával!

Matelda tányérokat, ezüst evőeszközt és vászonszalvétákat készített egy tálcára. Középre tette a strudel di melét, és alácsúsztatott egy tálalókést.

– Még mindig telefonálsz? – kérdezte panaszosan, miközben az asztalra tette a tálcát. Kezével végigsimított a márványlapon.

Amikor a szülei húsz évvel ezelőtt, öt hónap különbséggel meghaltak, négyemeletnyi bútort és holmit hagytak hátra. A márványlapos étkezőasztalnak megvolt a maga története. Felmerült, hogy eladják, amikor a háború után pénzre volt szükségük, és az üzlet a fennmaradásért küzdött. De senki sem akarta megvenni, mert a nehéz időkben az emberek legkevésbé antik bútorokat vásároltak.

Mateldának fogalma sem volt, mit kezdjen a szülei holmijával, amikor Signora Ciliberti, a Via Castagnán lakó bölcs asszony azt tanácsolta neki, hogy csak egyetlen különleges tárgyat tartson meg, amely az édesanyjára emlékezteti. „Minden más mehet”, mondta. A bűntudat terhét ledobva Matelda megszabadult az anyja aranyozott tárgyaitól. Mindezt az öccse segítsége nélkül. Nino részt vett az anyjuk temetésén, a faluval együtt meggyászolta őt, majd távozott, a nővérére hagyva minden mást, beleértve a tor utáni mosogatást is. Ha az otthonról van szó, a születéstől a halálig minden fontos ügyet az olasz nők intéznek.

Matelda az asztalra tette az ékszeres dobozt, az unokája tányérja mellé.

– Anina.

Anina megfordult, és rámosolygott. Az ujját felemelve kért még egy percet, és folytatta a csevegést.

– Anina, tedd le a telefont! – parancsolta Matelda.

– Ciao! Ciao! Mennem kell! – A lány kinyomta a mobilját. – Ne haragudj, Nonna! Ha Paolo telefonál, fel kell függesztenem, amit éppen csinálok. – Leült az asztalhoz. – Mostanában állandóan beszélgetni akar.

– A kedvencedet készí… – kezdte Matelda, amikor Anina mobilja megcsörrent.

– Bocs! – A lány a készülékért nyúlt, hogy felvegye.

– Add ide a telefonodat! – nyújtotta ki a kezét Matelda.

Anina átadta a mobilját. Matelda odament a széfhez, betette a telefont, majd becsukta és bezárta az ajtót.

– Udvariatlanság úgy meglátogatni a nagyanyádat, hogy közben végig telefonálsz.

– Visszakaphatnám a mobilomat? – kérdezte Anina zavartan.

– Később.

– Csak úgy ott akarod hagyni?

– Sì. – Matelda kitöltötte a kávét. – Majd visszahívod.

– Nonna, mi történt veled? – Anina összehúzott szemmel meredt a nagyanyja arcára.

– Ezt hogy érted?

– Véres az arcod – mutatta a lány.

– Hol? – Matelda felállt, és megnézte az arcát a tükörben. Aninának igaza volt. Vékony, sötétvörös csík húzódott végig a bőrén. – Egész idő alatt véreztem?

– Biztos megvágtad magad. Nem érezted?

– Nem. Vagyis, várj csak! Lehet, hogy abból a kis összecsapásból származik a sirállyal.

– Miféle összecsapásból?

– Az erkélyen vártam rád, és a semmiből lecsapott egy sirály. Nem gondoltam, hogy eltalált.

– Hát eltalált.

– Talán nem is a madár volt az. Lehet, hogy én karmoltam meg magam.

– És azt sem érezted?

Anina aggódott a nagyanyja miatt, bár az anyja biztosította, hogy Matelda mindannyiukat túléli. Ami igaz is lehetett, mert úgy tűnt, nem úgy öregedett, mint más nagymamák. Akár a vulkanizált gumi, a korral mintha egyre erősebbé vált volna. Anina ismerősei közül Matelda volt az egyetlen nonna, akinek nem volt görnyedt a háta. Olyan egyenesen tartotta magát, mint egy katona a hadgyakorlaton. Klasszikus stílusban öltözködött: gyapjúszoknyát és kasmírpulóvert viselt, ízléses brossal és gyöngysorral. Úgy nézett ki, mint egy tehetős nő, aki a városban dolgozik; noha most, nyugdíjasként, háztartásbeli volt, és a tengerparton élt.

– Ne bámulj! – Matelda az arcához emelte a kezét, és az ujjai hegyével kitapogatta a vágást. Nem volt vastagabb egy cérnaszálnál, és az arccsontja tetejétől a füle irányába húzódott.

– Ha egy madár támadott meg, rengeteg baktérium kerülhetett a sebbe. Ezek betegségeket hordoznak, ráadásul balszerencsét is hoznak.

– Én nem aggódnék. Az én balszerencsém, nem a tiéd.

Anina kinyitotta az ékszeres dobozt. A tartalma úgy csillogott, mint a szalagos cukorka.

– Emlékszem erre a tokra. Amikor kicsi voltam, megengedted, hogy játsszak az ékszerekkel.

– Ez nem vall rám.

– Vagyis hagytad, hogy segítsek kifényesíteni őket. Emlékszel?

– Ez már inkább rám vall. Munkára fogni a tétlen gyerekeket, és ezzel távol tartani a csínytevéstől.

– Kerestél egy házimunkát, amit el kellett végezni, és szórakoztatóvá tetted.

– Szórakoztató voltam? – kuncogott Matelda magában.

– Időnként. – Anina becsukta az ékszerdobozt, és ránézett a nagyanyjára.

– Mi a baj?

– Van valami kenőcsöd, kötszered vagy ilyesmi? Nem tudom élvezni az együtt töltött időt, amíg nem teszel valamit arra a sebre.

– Madonne![24] – Matelda felállt az asztaltól, és bement a fürdőszobába. – Ez csak egy karcolás!

– Ez egy seb! – kiáltott utána Anina. – Rágugliznék, de lenyúltad a mobilomat.

Matelda kinyitotta az elsősegélydobozt, amelyet a mosdó alatt tartott. Megmosta a kezét, majd egy vékony csík fertőtlenítőszert kent az arcán lévő vágásra. Rányomott egy gézlapot, hogy a kenőcs beivódjon.

– Rendben, meggyógyultam – jelentette ki, visszatérve az asztalhoz.

– Grazie mille![25] – Anina kiemelte a rekeszeket a dobozból, és az asztalra tette őket. – Pontosan hogyan is történt ez a dolog a madárral?

– Mit számít ez? Nem tehetünk feljelentést a rendőrségen.

– Egy sirály volt, vagy egy egész raj?

– Csak egy. Értem, mire akarsz kilyukadni. Hogy ez az egész jelent valamit. Attól tartok, nem tudom, mi lehet az. Anyám ismerte az olasz népmeséket. Ő volt a szakértő. Azt szokta mondani, hogy ha az ablakban ül egy madár, és befelé néz, az azt jelenti, hogy valaki a házban meg fog halni.

– Mit mondana egy olyan madárról, amelyik fényes nappal, ok nélkül megtámad egy ártatlan nőt?

– Fogalmam sincs.

– Felhívhatnánk egy stregát[26] – javasolta Anina.

– Az összes strega, akit a városban ismertem, már meghalt – közölte Matelda.

– Mama talán tud valakit Luccában.

– Nem fogunk körbetelefonálgatni Luccában, hogy boszorkányt keressünk.

– Csak egy ötlet volt. – Anina kivett egy gyűrűt a dobozból, és felpróbálta. Kinyújtotta a kezét, hogy a kövön megcsillanjon a fény.

– Az egész egy semmiség – biztosította Matelda. De ebben nem volt teljesen biztos. Ez volt a legrosszabb az öregségben: nem maradt senki, akit felhívhatott volna, amikor válaszokra volt szüksége. – Ki fog hűlni a kávéd. Egy szelet strudel di melét?

– Nem lehet.

– Ez a kedvenced!

Anina megpaskolta a feszes derekát.

– Bele kell férnem a menyasszonyi ruhámba.

– Olyat szűket fogsz viselni? – Matelda nem tudta leplezni csalódottságát.

– Nem fogok valami böhöm nagy szoknyát felvenni! Nem akarok úgy kinézni az esküvőm napján, mint egy bombolone.[27]

– Ehelyett egy feszes ruhát viselsz majd, mint egy tévés vetélkedő háziasszonya, amiből mindened kibuggyan.

– Nem fog kibuggyanni. Vannak bizonyos megoldások, amik gondoskodnak erről. – Anina egy platinabrosst vizsgálgatott a fény felé tartva, amelyet apró kék zafírokból álló masni díszített.

– A papnak nyilván lesz hozzáfűznivalója.

– Már volt neki. Paolóval jártunk oktatásra. Mutattam Don Vincenzónak egy képet a ruháról. Szerinte nagyon szép.

– Vannak bizonyos szabályok. A menyasszony köteles eltakarni a fejét és a karját a templomban. Nem látszódhat a keble.

– De nekem van keblem.

– Szerénység! Az önbecsülés jele, ha az ember elfedi magát. Van, amit csak magadnak és a férjednek tartogatsz.

– Nem tudom, mire gondolsz!

– És már túl késő megtanítani rá.

– Számít ez?

– Valószínűleg nem. – Matelda elmosolyodott. A legtöbb dolog, ami neki számított, már senki másnak nem volt fontos. Nem volt joga panaszkodni, de emlékezett azokra az időkre, amikor egy idősebb embernek még volt szava. – Vegyél fel bármit, ami boldoggá tesz!

Anina legalább templomban megy férjhez. Mateldának rengeteg olyan barátja volt, akinek az unokája nyilvános parkokban vagy a tengerparton esküdött, Isten említése nélkül. Nekik csak egy mezítlábas menyasszony, leégés és meleg prosecco[28] jutott papírpohárban.

– Tudod, mi van ma?

– Az a nap, amikor megkértél, hogy jöjjek át, és válasszak egy ékszert az esküvőmre. – Anina visszatette a brosst a bársonytokba. – A Cabrellik családi hagyománya. A nagyanyád adott neked egy ékszert az esküvőd napjára, az édesanyád adott egy ékszert anyámnak, és most rajtad a sor, hogy nekem adj valamit.

– És ma van a születésnapom is.

– Nem! – Anina az asztalra tette a kezét, és egy pillanatra elgondolkodott. – Tényleg! Annyira sajnálom! Buon compleanno! – Felállt, és adott egy puszit Matelda arcára, a kötés nélküli oldalra. – Nem feledkeztem meg róla teljesen. Tegnap az eszemben volt, csak ma reggel felejtettem el. Hoznom kellett volna neked valami ajándékot!

– Hoztál. Gyümölcsöt, olyan ajándékot, amit azonnal fel kell használni. Tökéletes egy nyolcvanegy éves nőnek, már ha nem halok meg, mielőtt megromlik.

– Sajnálom, Nonna! Semmit sem tudok jól csinálni, ha rólad van szó.

– Ez nem igaz. Csak szeretnék többet látni belőled, és ez nem kritika.

– Amikor valaki azt mondja, hogy „ez nem kritika”, az mindig kritika.

– Ezért nem látogatsz meg gyakrabban? Túlságosan kritikus vagyok?

– Igen. – Anina megpróbált nem mosolyogni. – Csak vicceltem. Őszintén? Nagyon elfoglalt vagyok.

– Mit csinálsz?

– Épp egy esküvőt szervezek. – Anina ingerülten legyintett.

– A te korodban én már apám könyvelését vezettem.

– Átveszem Orsola helyét, ha majd szülési szabadságra megy.

– Remek. Amikor nem elöl vagy a vevőkkel, próbálj meg némi időt tölteni hátul a nagyapáddal! Ott folyik az igazi munka. Tanuld a mestertől a szakmát! Talán beindítja a kreativitásodat.

– Előbb nézzük meg, hogy boldogulok Orsola helyettesítésével, aztán beszélhetünk a kreativitásomról.

– Ragadd meg ezt a lehetőséget, és kezdj vele valamit! Gondolnod kellene a karrieredre.

– Először is otthont akarok teremteni magunknak Paolóval. Tudod, rétest sütni és kifesteni a falakat. Kertészkedni.

– A rukkolatermesztésen túl kell valami munka is. Előfordulhat olyan helyzet az életben, hogy neked kell fenntartanod a családodat. Amihez pénzre lesz szükséged.

– Engem nem érdekel a pénz! – vágott vissza a lány. – Beszélhetnénk valami másról? Azt hittem, szórakozni fogunk.

Hirtelen elszégyellte magát. A nagyanyja próbálkozott. Nonna készült erre a különleges látogatásra, és gondosan megtervezte. Megfogta Matelda kezét, és gyengéden megsimogatta.

– Köszönöm, hogy mindezt megteszed értem. Nem tudom, mit válasszak. Segítenél? – Kivett a dobozból egy kis arany vallási medált.

– Ez egy csodálatos medál.

– A tiéd?

– Anyámé volt. Régebben tudtam, miért fontos. Most már nem emlékszem. Eszembe fog jutni, de addigra már nem fog érdekelni. Az öregség rémes dolog.

– Kell hogy legyen benne valami jó is.

Matelda elgondolkodott.

– A ruhaujjak.

Anina nevetett.

Matelda felemelte a Szent Lucia-érmet.

– Ehhez szintén tartozik egy történet. Ez is anyámé volt.

– Szeretném hallani!

Anina egy kis bársonyborítékot emelt ki a dobozból. A borítékból egy egykarátos, Peruzzi-csiszolású rubin hullott a tenyerébe, akár egy apró, piros gumicukor.

– Hűha!

– Ez a Speranza-rubin. Nagyapám azt állította, hogy a velencei barátja volt a legjobb drágakőcsiszoló egész Olaszországban. Ha akarod, készíttethetsz belőle valamit.

Anina visszatette a rubint a borítékba.

– Eleget kínlódtam azzal, hogy megtervezzem az eljegyzési gyűrűmet. Ezt hagyjuk meg valakinek, akinek van fantáziája!

Matelda kivett a dobozból egy hengert, amely három gyűrűnek szolgált tartóul. Lehúzott róla egy vastag aranygyűrűt.

– Ez anyám édesanyjáé volt, Netta Cabrellié. Ez volt a jegygyűrűje.

Anina felpróbálta.

– Nem megy fel az ujjamra.

– Ha szeretnéd, Nonno kibővíti neked. Rengeteg arany van benne. Nagyanyám kisebb volt nálad, de számomra óriásnak tűnt, és nem volt mindig egy szelíd teremtés. Van róla egy fénykép az éjjeliszekrényemen.

– Láttam. Ijesztő. A szépia tónusú fotókon mindig olyan vigasztalannak tűnnek az emberek.

– Mert nem mozoghattak. Mozdulatlannak kellett maradniuk, hogy a fényképész elkészíthesse a képet. De ez csak egy része a történetnek. Netta Cabrelli más okokból volt szigorú.

– Ez mi? – Anina egy téglalap alakú, zöld aventurin kőből faragott vintage órát tartott a kezében.

– Hol találtad?

– A doboz alján.

Az óra halványkék, gyöngyház számlapja egy cizellált arany brosstűn lógott. A számlapon a 12, 3, 6 és 9-es számokat téglalap metszésű ékkövek jelölték.

– Azt hittem, a bankban hagytam a széfben.

– Értékes?

– Csak nekem.

– A brosson lévő filigrán minta szuper bokatetoválás lenne.

– Van tetoválásod? – nyögött fel Matelda.

– Mama azt mondta, ne áruljam el neked.

– Hol?

– Egy szív a csípőmön.

– De már van egy a mellkasodon is!

– De a csípőmön lévő olyan cuki. – Anina felemelte az aventurinórát. – Én ezt szeretném, Nonna. Megkaphatom?

– Válassz valami mást!

– Azt mondtad, bármit megkaphatok a dobozból.

Matelda átnyújtott Aninának egy finom aranygyűrűt, amelyet csepp alakú rubinok díszítettek.

– Ez nagyon jól fog mutatni a gyémántoddal. Nagyapád készítette a negyvenedik születésnapomra.

Anina felhúzta a gyűrűt a jobb keze középső ujjára.

– Lenyűgöző, de nekem túl sok, Nonna. – Visszatette a gyűrűt a tokjába, és ismét kezébe vette a brossórát. – Miért van fejjel lefelé a számlapja?

– Azért, hogy anyám le tudja olvasni az időt.

– Miért kellett volna fejjel lefelé olvasnia az időt?

– Mert gyakran mindkét kezét lefoglalta a munkája. Ezt viselte az egyenruháján. Ápolónő volt.

– Tudtam én ezt? Nem hiszem. Soha nem beszélsz az édesanyádról. Miért?

– De beszélek róla. – Matelda összekulcsolta az ölében a kezét. – Te nem figyelsz, amikor mesélek. Ti gyerekek túlságosan el vagytok foglalva a telefonotokkal. Úgy tűnik, senkit sem érdekel a múlt.

– Jól vagy? Sápadtnak tűnsz. Nem akarod ezt máskorra áttenni? Megcsinálhatnánk egy másik napon.

– Már túl késő.

– Mihez? – Anina körülnézett. – Menned kell valahová?

Matelda azt kívánta, bárcsak kellene. Szaporán vert a szíve, ami a kínzó szorongás jele volt. Csalódottság kavargott benne, tovább fokozva az aggodalmát. Látta a jövőt. Meghal, a gyerekek pedig összegyűlnek az asztal körül. A lánya, Nicolina átválogatja az ékszeres doboz tartalmát. A fia, Matteo, hátradől, majd amikor a húga végzett, ő is átkutatja a táskát. A gyermekei a legjobb esetben is csak vázlatos ismeretekkel rendelkeztek az egyes darabok történetéről. Tények nélkül nem volt az ékszerek mögött jelentés, jelentés nélkül nem volt értékük. Nem lesz más lehetőségük, mint eladni a gyűjteményt annak, aki a legtöbbet ajánlja érte. A köveket kitépik a foglalatukból, az aranyat lemérik, szétdarabolják és beolvasztják, hogy újra felhasználják. Az épségben hagyott ékszereket gyűjtésre érdemes, vintage darabokként eladják az egyik olyan weboldalon, amelyet a gazdag emberek azért nézegetnek, mert nincs jobb dolguk, mint még több holmit szerezni. Mateldának összeszorult a gyomra.

– Nonna, jól vagy? Komolyan mondom, rémesen nézel ki. – Anina kiment a konyhába.

Beletelt egy kis időbe, míg Matelda összeszedte magát. Amikor egy családanya megöregszik, az az utolsó feladata, hogy elképzelje, mi marad az életművéből, ha ő már nem lesz. Az anya alakítja a család céljait, és ha ő elbukik, a család is elbukik vele együtt. Matelda sejtette, hogy nem tetszene neki, amit a gyerekei csinálnak majd a halála után, de nem hibáztathatott senkit, csakis saját magát. Túl könnyen feladta. Kényszerítenie kellett volna őket, hogy meghallgassák a családi történeteket. Nem mondta el nekik az igazságot, és nem helyezte előtérbe a családja históriáját. Nem vitte el a gyerekeit arra a helyre, ahol született, és nem mesélte el nekik az apja történetét. Egy montenegrói nyaralás fontosabb volt, mint egy skóciai utazás. De megvolt rá az oka. Nagyon keveset tudott az apjáról, de ez sem volt mentség. A gyermekeinek és az unokáinak ismerniük kell bizonyos tényeket, mielőtt Matelda teljesen elfelejti őket, vagy hirtelen meghal. Nem egy madárnak kellene lecsapnia az égből ahhoz, hogy átadja ezt az üzenetet.

Anina egy pohár vízzel tért vissza.

– Idd ezt meg, Nonna!

Matelda lassan belekortyolt a vízbe.

– Grazie.[29]

Anina felemelte Domenica Cabrelli óráját, és a füléhez tartotta.

– Évek óta nem húztam fel – vallotta be Matelda.

A lány szemügyre vette az órát. Az aventurin különbözött a dobozban lévő többi drágakőtől, színe nem volt meleg, mint a születésnapi gyűrűbe foglalt, Indiából származó vörös rubinok. Nem volt lágy, mint a capri korall aranyló örvényei. Nem csillogott, mint a gyémánt. Nem volt olasz. A kő sötétzöld volt, és borongós. Egy távoli országban bányászták, egy olyan helyen, ahol a sudár fák sűrű gyökerei ellenálltak a monszunnak, majd az azt követő, hónapokon át tartó forróságnak is. Az ötvösmunka és a véset sem volt olaszos. Az óra volt a gyűjtemény különc szépsége, az idegen.

Anina figyelmesen tanulmányozta.

– Szerintem már jóval azelőtt antik volt, hogy Bisnonna[30] tulajdonába került. Tuti, hogy tizenkilencedik századi.

– Honnan tudod?

– Nonno megtanított, hogyan kell értelmezni a jeleket. – Anina megfordította az órát, és megmutatta a nagyanyjának. – Az aranyban van egy fémjel. És akadnak más nyomok is. Az óra nem svájci, sem az előlapja, sem a fogaskerekei, ami az olasz gyártmányúakat jellemzi. Nem német és nem is francia. Honnan való?

Matelda nem válaszolt.

– Nézd, belevéstek valamit! Egy D, aztán egy &, aztán a J. Ki az a J?

– Még nem állok készen arra, hogy megváljak tőle.

Anina visszatette az órát a dobozba.

– Mindig azt akarom, amit nem kaphatok meg.

Matelda a tenyerébe támasztotta az arcát, ahogy gyakran tette, amikor elgondolkodott. Ujjai végigsimítottak az arcán lévő vágáson. A halvány seb eléggé csípett ahhoz, hogy emlékeztesse a fájdalmára.

Odakint mennydörgés, majd villámlás szakította szét a télvégi nap szürke szövetét.

– Ajaj! – Anina a teraszajtó felé fordult. – Itt a vihar!

Súlyos, hideg cseppekben zuhogni kezdett az eső, ezüst nyilakként záporozva a terasz terrazzo padlójára.

– A hálószobaablakok! – kiáltotta Matelda.

– Megyek! – Anina felpattant, és berohant a nagyszülei hálószobájába.

Matelda kihúzta a nappaliban lévő készülékeket a konnektorból, hátha a vihar túlfeszültséget okoz. Beppe ugatva, izgatottan rohangált körbe-körbe. Matelda levette a polcról a biztonsági lámpát.

– Kész. – Anina kifulladva zöttyent vissza a helyére. – Mindent bezártam. Az összes ismerősöm közül te vagy az egyetlen, aki télen nyitva hagyja az ablakokat.

– Anyám arra tanított, hogy reggel nyissam ki az ablakokat, hogy kiengedjem a rossz szellemeket. Elfelejtettem becsukni őket.

– Az édesanyád strega volt?

– Nem hinném.

– Akkor honnan tudta ezeket a dolgokat?

– Domenica Cabrelli egyike volt a bölcs asszonyoknak. Józanul gondolkodott, de elismerte a szellemvilág létezését. A tudományt is tisztelte. A szomszédok előbb hívták őt, mint az orvost.

Beppe felugrott, és Matelda ölébe kuporodott.

– Tanult nő volt. Ápolónő.

– Szeretnék többet tudni róla.

– Anyám ebben a házban született, és kilencvenhárom évvel később ebben a házban halt meg. Egész életében Viareggióban élt, kivéve, amikor fiatal nővérként egy időre el kellett hagynia a családját.

– Miért ment el?

– Nézd, milyen vad a tenger! Ez az a nagy vihar, amit ígértek.

– Nonna, tudni akarom, miért hagyta el a dédnagyanyám a várost! Férjhez megyek. Szeretném, ha a gyerekeim tudnának az őseikről.

Ahogy lecsapott a vihar, narancssárga fénycsík húzódott végig a horizonton, megvilágítva a tajtékzó hullámokat. Il Tirreno Mare,[31] neki is megvolt a maga története. Anina hamarosan megtudja, hová vitte a tenger Domenica Cabrellit, mielőtt messzire sodorta volna, a szerelmével és a kettejük titkával együtt.

[21] nagymama

[22] Szia, Nagyi!

[23] Halló!

[24] Madonna!

[25] Nagyon köszönöm!

[26] boszorkány

[27] fánk

[28] habzóbor

[29] Köszönöm!

[30] dédnagymama

[31] Tirrén-tenger

4. FEJEZET

Viareggio

1920

Domenica Cabrelli tölcsért formált a kezéből, és a dűnék felé fordult.

– Sil-vii-ooo! – kiáltotta.

A tizenegy éves kislánynak olyan tüdőkapacitása volt, akár egy nagy formátumú szopránnak. Az egész tengerpart az övé volt, közel s távol egyetlen lélek sem akadt. Az ég Tiepolo-kék volt, a horizonton flamingószín felhők nyájai úsztak, ami biztos jele volt annak, hogy később esni fog. A delelőn álló nap alatt békésen hullámzott a tenger, ahogy a dagály a partot nyaldosta. A lány megdörzsölte a hasát. Éhes volt. Türelmetlenül újra Silvio nevét kiáltotta. Dolguk volt. Hová lett a fiú?

Átható fekete szemével úgy fürkészte a dűnék gerincét, akár egy hadvezér a csatateret ütközet előtt. Karjait összefonta a tiszta, ropogós munkakötényén, amelyet az anyja varrt, majd foltozott meg egy homokzsák maradékával és a luccai selyemgyár salakpadlójáról származó anyagdarabokkal. A faluban a legtöbb lány hasonlót viselt. A köténynek szögletes nyakkivágása volt két széles vállpánttal, amelyeket hátul két gombbal lehetett rögzíteni. Az elejére praktikus zsebeket varrtak, elég mélyeket ahhoz, hogy elférjen bennük egy mérőrúd, egy kis olló, egy orsó cérna tűvel, és elég széleseket, hogy egy hímzőráma és minden más hasznos dolog is beleférjen. Signorina[32] Cabrelli hagyott bennük helyet a kagylóknak és apró köveknek is, amelyek később majd jók lesznek valamire.

Domenica mezítláb volt, mint nyaranta minden olasz gyerek. A talpán megvastagodott a bőr, annyit járkált a sétány deszkáin, vödrökben cipelve a friss vizet. A fehér homok olyan puha volt a lába alatt, akár egy perzsaszőnyeg. Sötétbarna haját szépen befonta, és a feje tetején koszorúba csavarta, bár néhány fürt már kiszabadult a copfokból. A lány kisöpörte az arcából az elszabadult tincseket, amelyekbe bele-belekapott a tengeri szellő. A vászonruha alatt viselt pamutkombiné és bugyi egy unokatestvérétől származott, de ennyiben ki is merült a jótékonyság. Fülében aranykarika csillogott, amelyet az apja, a városka ékszerészének tanonca készített. A fülbevaló olyan finom aranyszemekből készült, hogy csak akkor lehetett észrevenni, ha valaki egészen közel hajolt Domenicához, és a fülébe súgott valamit.

A domb tetején megjelent Silvio Birtolini. A fekete hajú fiú pont annyi idős volt, mint ő, de néhány centivel alacsonyabb nála, ahogy a legtöbb fiú az iskolában. A lány integetett neki.

– Igyekezz!

Silvio leszánkázott a dűnéről, és olyan gyorsan futott oda Domenicához, ahogy csak tudott, lába alatt szanaszét repült a homok.

– Megszerezted?

Silvio egy vékony, szalaggal átkötött papírhengert húzott elő a nadrágja hátsó zsebéből. Odaadta a lánynak, árgus szemmel figyelve a reakcióját. Látszott, hogy dicséretben reménykedik. Domenica kioldotta a szalagot, és széttekerte a papírt. Pillantása végigpásztázta Viareggio térképét, információk után kutatva.

– Látott valaki? – kérdezte anélkül, hogy felemelte volna tekintetét a drapp színű alapra fekete tintával rajzolt rácsozatról.

– Nem.

– Jó – bólintott a lány. – Ha meg akarjuk találni a kincset, senki sem tudhatja meg, hogy keressük.

– Értem. – Silvio soha nem tudta, hogy a Domenica Cabrellivel töltött idő melyik része illúzió, és melyik a valóság. Vajon létezik a kincs? Pontosan ki az a „senki”? Silviónak fogalma sem volt róla.

Domenica feltekerte a térképet, és mutatópálcaként használva rábökött egy pontra a part túlsó végén húzódó dűnén.

– Gyere utánam! – Elindult a hosszú tengerparton a Pineta di Ponente irányába. – Mindennek a sorsa a mi kezünkben van.

– Az meg hogy lehet? – kérdezte Silvio mellette lépkedve.

– Ez az igazság.

– De minden dolog sorsa? Nem te vagy a Teremtő! – A konfirmáció szentségére készülve épp Isten akaratát tanulmányozták a katekizmusban. Silvio észrevette, hogy Domenica cselekedetei gyakran szöges ellentétben állnak az iskolában tanult hittételekkel.

– Nem azt mondta Don Fernando, hogy felhatalmazást kaptunk arra, hogy ha nincsen pap, megkereszteljünk valakit, akinek szüksége van a szentségre?

– Igen, de ettől még nem leszel pap.

– Engedélyt adott, hogy megkereszteljük a meg nem keresztelteket. Elég szentek vagyunk ahhoz, hogy ezt megtegyük! A szentség a belső kegyelem külső jele. Mindenkiben van belső kegyelem. Még bennem is. Még benned is.

– Én nem keresztelnék meg senkit. Elszaladnék egy papért. Az apácák arra tanítottak minket, hogy keressünk egy papot. Ha nincs pap, nem érvényes.

– Hallgass a San Paolino derék apácáira, de ne higgy el mindent, amit tőlük hallasz!

– Ki mondta ezt?

– A Papa. Nem lett volna szabad, de meghallottam, amikor anyámnak mondta, szóval biztosan igaz.

Silviónak nem volt apja, így nem volt abban a helyzetben, hogy megcáfolja az érvelést. Akadtak pillanatok, amikor azt kívánta, bárcsak kijelenthetné: A papám mondta, csak hogy dacoljon a lánnyal.

– Amikor a szüleim sugdolóznak, igyekszem elég közel lenni ahhoz, hogy halljam, miről folyik a szó. Figyelek, amikor elosztják a pénzt, és fülelek, amikor a papról beszélgetnek. Bent maradok, ha vendégük van, és mindig a Papa közelében bóklászok, amikor a boltban beszélget a vásárlókkal. Amikor valaki látogatóba jön hozzánk, mindig hoz citromot vagy paradicsomot, de történeteket is Luccából. El sem hinnéd, mi minden történik a városban! Ott van például az az ember, aki disznólábat szállít Lazióból. Ő tudja, hova tűnik el a pénz a San Sebastiano szegénykasszájából. És ott van Signora Vanucci, aki cukrot ad anyámnak, ha van neki felesleges, de persze nem önzetlenül. A Signora rengeteg történetet tud mesélni.

– A házasságközvetítő?

– Igen, ő az! Összehozza a kedves, dongalábú férfiakat olyan nőkkel, akik már kiöregedtek az eladósorból, és másképp pártában maradnának. De mindezt nem tudnám, ha nem hallgatnám meg a hosszú történeteit. Azt mondta a Mamának, hogy ha újra fiatal lenne, nem menne házasságközvetítőnek. Inkább követné a jószerencséjét, és elásott kincsekre vadászna. Így szereztem tudomást a Capriról származó zsákmányról is. – Domenica egy kört rajzolt a levegőbe a térképpel. – Signora Vanucci úgy véli, hogy a történetben van valami igazság. És nekem ez elég.

– Mi van, ha nem találjuk meg?

– Megtaláljuk!

– Nem aggódsz, hogy valaki más már előbb megtalálta?

– Mindenki, aki kincset talál, eldicsekszik vele.

Silvio azon tűnődött, hogy Domenica honnan tudhatja ilyen biztosan a dolgokat.

– Én egy szót sem hallottam a kincsről, szóval lehet… – gondolkodott hangosan.

– Mert nem találták meg! Tessék, a bizonyíték! – Domenica türelmetlen volt, és nem tudott elég gyorsan beszélni, hogy elmagyarázza barátjának a küldetés sürgősségét. – Amikor a világháború előtt a kalózok ellopták a gyöngyöket és a gyémántokat Caprin, először Szardíniára mentek, hogy elrejtsék őket. Aztán Ischiára. Aztán Elbára. Közben megálltak a korzikai Usticán. Végül itt kötöttek ki, ezen a parton. Itt rejtették el az ékszereket! Ez biztos! Viareggióban sokan látták a kalózokat jönni-menni. Amikor végeztek, visszaszálltak a hajójukra, hogy Görögországba hajózzanak, és még többet lopjanak, de Málta partjainál mindannyiukat megölték egy olyan véres csatában, amilyet az ottaniak még soha nem láttak! Torkokat vágtak át! Agyakat loccsantottak ki! A pap mindkét karját elvesztette!

– Jól van, rendben! – Silvio a ruhaujjával törölte le az izzadságot az arcáról.

– De a kincs megmaradt! Mert itt van. Elásva Viareggióban, a legjobb helyen, ahol el lehet rejteni valamit, hogy csak azok találják meg, akik eldugták. Mert itt vannak a dűnék, az erdők, a csatornák, a márványhegyek! Utak és ösvények és titkos csapások, amik a grottákhoz[33] vezetnek! Ne felejtsd el, hogy maga Napóleon is ide hozta a húgát, és senki sem tudott róla!

– Borghese toszkán hercegnőt. A dédapám gondozta a lovát.

– Oké, szóval a helyiek tudták. Nem számít! – biztosította Domenica a fiút. – A törvény szerint ha az eltűnt kincset három éven belül nem követelik a tulajdonosok, akkor azé, aki olasz földön megtalálja. Ezek akár mi is lehetünk. És mi is leszünk!

– De ez a tengerpart több kilométer hosszú. Több száz öböllel! – panaszkodott Silvio. – És a dűnéknek két oldala van, mint a hegyeknek. Bárhol eláshatták. És mi van, ha a kalózok bemenekültek az erdőbe, vagy fel az Apuan-Alpokba? Mi van, ha valahol odafent hagyták? Honnan fogjuk tudni, hogy hol ássunk? Ez képtelenség!

Domenica megállt, hogy átgondolja a lehetőségeiket. Lába belesüllyedt a föveny puha homokjába. Hagyta, hogy az emelkedő dagály lágy csobogása kitöltse a lábai körül keletkezett mélyedéseket. Bokáig süllyedt a hűvös homokba, amíg szemtől szembe nem került Silvióval. A fiú göndör haja felborzolódott az tengeri párától, amitől végre magasabbnak tűnt a lánynál. Domenica gyorsan kihúzta magát.

– Meg akarod találni az elásott kincset, vagy sem? Mert ha nem, akkor egyedül is meg tudom csinálni. És ha magam vagyok, amikor megtalálom, nem kell osztoznom veled!

– Nem akarom kihagyni a fesztivált a Chiesa della Santissima Annunziatában! – siránkozott Silvio. – Ez a bomboloni napja.

– Ennyi az egész? Egy fánk fontosabb neked, mint az életre szóló gazdagság?

Domenica a fiú vállára támaszkodva megpróbált egyensúlyozni, de a lába úgy beleszorult a nedves homokba, mint két gumidugó. Silvio nagyot rántott rajta, hogy kiszabadítsa, de ehelyett kacagva eldőltek a parton.

– A térkép! – Domenica gyorsan a levegőbe emelte a pergamenhengert, nehogy vizes legyen.

Silvio elkapta, és felállt.

– Megvan!

– Tolvaj! – Egy hang harsant fel mögöttük a dűne tetejéről. A gyerekek hátranézve Signore Aniballit, a város könyvtárosát pillantották meg, amint gyűrött mellényében és gyapjúnadrágjában a szirten állt. – Hozd vissza azt a térképet! Subito![34]

Domenica kikapta Silvio kezéből a térképet, és futásnak eredt a parton.

A fiú követte.

– Azt hittem, senki sem látott meg! – zihálta Domenica, amikor Silvio utolérte. Egy csapat fiú jelent meg a dűne tetején, felsorakoztak, mint fekete varjak a dróton.

Aniballi rámutatott Silvióra.

– Ott van! A Birtolini fiú! Kapjátok el!

Aniballi serege lezúdult a dűnék oldalán. Amint a fiúk leértek a partra, üldözőbe vették Domenicát és Silviót. Aniballi a munkában viselt oxfordjában lefelé csúszott a homokdombon, míg a lába bele nem gabalyodott a hínárba. Előrebukott, és lebukfencezett a partra. Káromkodva feltápászkodott, leporolta a nadrágját, ellenőrizte a mellénye zsebében az óráját, hogy nem sérült-e meg az esés során, majd a fiúk nyomába eredt.

Domenica és Silvio végigrohantak a parton, nyomukban az üldözőikkel. A lánynak vadul kalapált a szíve, majd kiugrott a mellkasából. Mégis élvezte a veszély érzését, amely az üldözés izgalmából fakadt. Hallotta, hogy a nevét kiabálják, de nem törődött vele, és még sebesebben futott. Úgy tartotta a kezében a térképet, mintha stafétabot lenne egy futóversenyen. Magasra emelte a levegőben, a sarkát hátrarúgta, karja sebesen járt, akár egy pumpa. A ruhája, amelyről pedig az anyja megjegyezte, hogy túl rövid, és le kell engedni, a meneküléshez pont megfelelő hosszúságú volt. Domenica száguldott.

A fiúk gúnyos kiáltásai túlharsogták a hullámverés zaját. Domenica nem törődött a sértésekkel, de Silvio hallotta őket, és félt. A szíve más okból vert szaporán, mint a lányé. A csőcselék már máskor is üldözőbe vette. De akkor egyedül volt, csak saját maga miatt kellett aggódnia. Pontosan ki tudta számítani, mennyi időbe telik, amíg az erőszakos banda elveszíti érdeklődését a hajsza iránt, és tudta, hol bújhat el, hogy kivárja a dolog végét. Domenica lelassította, de nem hagyta magára a lányt. A barátnője tempójához igazodott, hogy megvédhesse őt.

– Erre! – Domenica megfordult. Végigpásztázta a partot, és a homokon átvágva felkapaszkodott a dűnékre, a sétányra vezető lépcső irányába.

Silvio megtorpant.

– Nem, erre! – A dűne felé mutatott, amely a fenyőerdőhöz vezetett. Ott jól ismerte a rejtekhelyeket.

– Gyere utánam! – A lány nekiiramodott.

Silvio követte. A fiúk, akik nagyobbak és gyorsabbak voltak náluk, hamarosan utolérték őket.

– A Papa boltjába! Nyomás! – lihegte Domenica, amikor Silvio beérte a lépcső alján. Megfordultak, hogy felrohanjanak rajta, amikor a lány hangos puffanást hallott.

Vér fröccsent a levegőbe, cseppjei akár a vörös gyöngyök.

A kő, amellyel megcélozták, az arcán találta el Silviót, és felszakította a bőrét.

– A szemem! – kiáltotta a fiú a földre zuhanva.

Domenica letérdelt mellé.

– Il bastardo![35] – skandálta a banda, miközben körülvette őket.

Domenicán eluralkodott a klausztrofóbia; a csőcselék leheletének és verejtékének tengeri moszattal keveredő bűze hányingert keltett benne.

– Elég! – kiáltotta.

Guido Mironi, a legmagasabb, legvastagabb nyakú fiú kikapta a kezéből a térképet.

– Álljatok félre, fiúk! – zihálta Signore Aniballi, félrelökve őket az útjából.

Mironi átnyújtotta neki a térképet.

– Grazie, Guido, grazie! – áradozott Aniballi. – Jó fiú vagy!

Domenica Silvio mellett térdelt, a testével védve őt. A fiúnak nagy fájdalmai voltak. Összegömbölyödve feküdt, akár egy csiga, kezét a szemére szorítva, és vér csordogált az ujjai között.

Domenica felállt. Megragadta a követ, amely a sérülést okozta.

– Menjetek hátrébb, hogy lássam, mit műveltetek!

– Még nem végeztünk vele! – sziszegte a Giglio fiú a könyvtáros háta mögül. Ő volt a legkisebb Domenica osztályában, és csak akkor volt ilyen bátor, amikor egy tömeg állt mögötte.

– Elég volt, fiúk! – emelte fel a hangját Aniballi. – Menjetek innen! Ezt majd én elintézem.

A banda lassan feloszlott.

Domenica hallotta a szitkozódásaikat és a nevetésüket, ami azt jelentette, hogy Silvio is hallotta őket.

A lány ránézett Aniballira.

– El kell vinni Dottore[36] Pretuccihoz.

– Én nem tudom elcipelni odáig. – A könyvtáros lesöpörte a homokot a nadrágjáról.

– Hadd nézzem meg! – kérte Domenica halkan Silviót.

A fiú megrázta a fejét. Ha ez egyáltalán lehetséges, még jobban összegömbölyödött, mint egy állat, amely ösztönösen összehúzza magát, ha veszélyben van.