A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mary E. Pearson: The Heart of Betrayal

Henry Holt and Company, New York, 2015

Fordította: Miks-Rédai Viktória

Szerkesztette: Kleinheincz Csilla

Borítókép: Rodrigo Adolfo

Tördelés: Kovács Mária

Copyright © 2015 by Mary E. Pearson

Jacket art © 2015 by Rodrigo Adolfo

Jacket photographs © Ilina Simeonova / Trevillion Images, Ayal Ardon / Trevillion Images, Shutterstock

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-280-6

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Kate Farrellnek, barátomnak és szerkesztőmnek,
és a legmagasabb rendű siarrah-nak.

könnyeit a szél issza fel.

Engem szólít,

én csak suttogni bírok,

erős vagy,

erősebb a fájdalmadnál,

erősebb a gyászodnál,

erősebb náluk is.

Gaudrel utolsó emlékiratai

ELSŐ FEJEZET

Egyetlen gyors mozdulat.

Azt hittem, ennyi lesz az egész. Kést döfni a belei közé. És aztán megcsavarni, csak a biztonság kedvéért.

Ám aztán Venda magába nyelt, a girbegurba falak és a kíváncsi arcok körei bezárultak mögöttem. A híd hangos lánccsörgés közepette ereszkedett le mögöttem, és elválasztott a világtól. Tudtam, minden apróságban biztosra kell mennem.

Hibátlanul kell cselekednem.

Sok kis lépésből áll majd össze az egész, és úgy tapasztalom ki a terepet, ahogy haladok. A fegyverem a hazugság lesz, mások bizalmának elnyerése és csúf határvonalak átlépése – és a türelem, hogy mindez összeálljon. Márpedig a türelem sosem volt az erősségem.

De most, legelőször is meg kell találnom a módját, hogy lecsillapítsam zakatoló szívemet. Hogy lélegzethez jussak, és visszanyerjem a nyugalom látszatát. A félelem bűze olyan ezeknek a farkasoknak, mint a vérszag. A kíváncsibbja máris előrearaszolt, úgy bámult, félig elnyílt szájukban láttam rothadó fogaikat. Vigyorognak vagy vicsorognak rám?

És a koponyák hangja. Sűrűsödő zörgés mindenütt, ahogy az emberek tülekedtek, hogy jobban lássanak. Napszítta, apró koponyák, combcsontok és fogak koccantak össze az öveiken, miközben előrenyomakodtak, hogy megnézzenek maguknak engem – és Rafe-et.

Tudtam, hogy ő is fogolyként, megbilincselve kullog a karaván végén. Márpedig a vendaiak nem ejtenek foglyokat. Eddig legalábbis még sosem tették. Nem egyszerűen látványosság voltunk – mi jelentettük az ellenséget, akivel eddig nem találkoztak. És ők is ugyanezt jelentették az én számomra.

Összevissza kanyarodó, kortól és koromtól fekete falak, kiugrók, tornyocskák végtelen sora mellett haladtunk el; a romokon ötletszerűen felhúzott város mocskos, élő hüllőként tekergett körülöttünk. A folyó dübörgése elhalkult mögöttünk.

Kijuttatom innen magunkat.

Rafe mostanra biztosan megbánta már ezt az ígéretét.

Áthaladtunk egy újabb masszív kapun. A fűrészes vasrács megnyílt előttünk, mintha már vártak volna. A csapatunk egyre fogyott, mert a minket kísérő katonák hazaérvén csoportosan váltak le tőlünk más-más irányba, és eltűntek a magas falak között kígyózó sikátorokban. A chievdar vezetett minket tovább. Csilingeltek előttem a zsákmánnyal megrakott szekerek, ahogy egyre beljebb jutottunk a város mélyébe. Rafe vajon mögöttem volt még, vagy berángatták valamelyik nyomorúságos utcába?

Kaden leugrott a lováról, és hozzám igazította a lépteit.

– Már majdnem ott vagyunk.

Rám tört az émelygés. Walther halott, emlékeztettem magamat. A bátyám nincs többé. Már semmit sem vehetnek el tőlem. Rafe-et leszámítva. Immár nem gondolhattam kizárólag magamra. Ez mindent megváltoztatott.

– Hol van az az ott? – kérdeztem; próbáltam nyugodtnak tűnni, de rekedt, megbicsakló hangom elárult.

– A Sanctumban. Afféle udvartartás, ahol a vezetők találkoznak.

– És ott a komizár.

– Hadd beszéljek én, Lia. Csak most az egyszer. Kérlek, ne is szólj bele!

Ránéztem; az állkapcsát szorosan összeharapta, és a szemöldökét is összevonta, mintha fájna a feje. Szőke haja koszos, összetapadt tincsekben lógott a válla alá, az arca zsíros, mocskos volt. Egyikünk se látott szappant már jó ideje, de ez volt a legkisebb bajunk. Tartott a saját vezetőjével való találkozástól? Attól, hogy mit mondhatok? Vagy, hogy mit tesz a komizár? Vajon árulásnak számít, hogy nem ölt meg, amint a parancsa szólt?

Újabb kapu elé jutottunk – hatalmas volt, tömör vas, teli szegecsekkel és résekkel, amelyeken át kíváncsi szemek méregettek. Kiabálás hallatszott bentről, aztán egy harang tompa kongása. A hang a velőmig hatolt, minden fogam belesajdult.

Zsu viktara. Légy erős. Felszegtem az államat, és csaknem éreztem Reena érintését, mintha ő emelné fel. A fal lassan kettévált, és oldalra gördült. Egy hatalmas, üres tér tárult fel előttünk; éppolyan torz és komor, mint az egész város. Tornyos falak határolták mindenfelől, árnyékba vesző sikátorok indultak innen. A kiugró bástyafalakon gyilokjárók szövedéke kanyargott a fejünk felett.

A chievdar továbbindult, a szekerek követték. A belső udvar őrei kiáltva üdvözölték, aztán elismerőn hujjogattak, látva a lószerszámok, fegyverek és egyéb rablott holmi csillogó rakását – mindazt, ami a bátyámból és a bajtársaiból megmaradt. Elszorult a torkom, mert tudtam, az egyikük hamarosan megkapja Walther kardszíját és a kardját is.

Ökölbe szorítottam a kezemet, de még csak fel se tudtam sebezni a tenyeremet: minden körmöm tövig letört. Megdörzsöltem kisebesedett ujjbegyeimet, és összerándultam a fájdalomtól. Ez a kis sérülés, a körmeim veszte meglepően kínzott, ahhoz képest, mi minden zúdult rám eddig. Szinte gúnyolódásnak éreztem, hogy semmim sincs, még körmöm se, amivel megvédhetném magamat. Csak egy titkos nevet rejtegettem, ami pedig abban a percben éppolyan haszontalannak tűnt, mint a cím, amellyel születtem. Tedd igazzá, Lia, parancsoltam magamra, de az önbizalmam máris elszivárgott, hiába mondtam ki magamban a szavakat. Sokkal több forgott kockán, mint néhány órával korábban. A cselekedeteim most már Rafe-et is veszélybe sodorhatják.

Kiadták a parancsot, hogy rakodják le és hordják be a rablott kincseket. Ebennél is fiatalabb fiúk siettek kis, kétkerekű kordékkal a szekerek oldalához, és az őrökkel együtt megtöltötték őket. A chievdar és a testőre leszállt a lováról, és fellépkedett egy hosszú átjáróhoz vezető lépcsősoron. A fiúk követték őket, telepakolt kordéikat egy közeli rámpán tolták fel, vékony karjuk remegett az erőfeszítéstől. A zsákmányolt javak egyikére-másikára még vér tapadt.

– Arra van a Sanctum-terem – intett utánuk Kaden. Igen, valóban ideges volt: hallottam a hangján. Ha még ő is fél a komizártól, milyen esélyem lehet nekem?

Megálltam, megfordultam, próbáltam megkeresni Rafe-et a mögöttünk érkező katonák között, akik még mindig áramlottak befelé a kapun, de csak Malichot láttam, aki a sarkunkban vezette a lovát kötőféken. Rám nevetett – az arcán még látszottak a támadásom nyomai.

– Üdvözöllek Vendában, hercegnő! – röhögött. – Megígérem, mostantól minden egészen más lesz!

Kaden visszahúzott maga mellé.

– Maradj a közelemben – súgta. – A saját érdekedben.

Malich, a saját fenyegetésében kéjelegve még mindig röhögött, de tudtam, igazat mondott. Minden megváltozott. Méghozzá jobban, mint azt ő hitte volna.

MÁSODIK FEJEZET

A Sanctum-terem végül egy nyomasztó, kocsmaszerű helyiségnek bizonyult, bár gigászi volt: Berdi fogadója négyszer elfért volna benne mindenestől. Kifolyt sörtől, nyirkos szalmától és részegségtől szaglott, négy oldalán oszlopok szegélyezték, fáklyák és lámpások világították be. A magas mennyezetre lerakódott a korom. Középen egy óriási, nehéz és viharvert fa asztal állt, rajta ugyanolyan fedeles ónkupák, mint amilyeneket a bent lévők szorongattak húsos öklükben.

A vezetők.

Kaden és én az oszlopok és a fal közötti, árnyékos részen maradtunk. A chievdart és kíséretét hangos kurjongatással és bőséges hátbaveregetéssel üdvözölték. Kupát nyomtak a kezükbe, a visszatérőkre köszöntötték őket, és még több sört követeltek. Láttam, amint Eben – aki alacsonyabb volt, mint némelyik szolgafiú – szintén ónkupát emel a szájához. Ő is a hazatérő katonák egyike volt.

Kaden védelmezőn maga mögé tolt, de én ide-oda tekintgettem a teremben: próbáltam kitalálni, melyikük lehet a komizár, próbáltam felkészülni a következőkre. A férfiak között akadtak tagbaszakadtak, mint Griz, sőt, még nála hatalmasabbakat is láttam, és átvillant a fejemen, hogy vajon miféle embereket és vadállatokat szül ez a mostoha vidék. Megakadt a pillantásom az egyikükön. Minden szavát vicsorogva morogta el, és a sürgölődő szolgafiúk széles ívben elkerülték. Azt gondoltam, biztosan ő a komizár, de aztán láttam, hogy Kaden tekintete is végigfut a helyiségen, és átsiklik a brutális óriáson.

– Ez a kormányzók légiója – mondta, mintha kitalálta volna a gondolatomat. – Ők uralkodnak a tartományokon.

Vendának tartományai vannak? És hierarchiája? Nem csak orgyilkosok és rablók bandája, amely felett vaskézzel uralkodik a komizár?

A kormányzók kitűntek a szolgák közül: a ruhájukat fekete prémes váll-lap díszítette, egy vadállat kivicsorított fogait utánzó bronzcsattal. Kétszerte nagyobbnak és fenyegetőbbnek tűntek tőle.

A visszhangos kőfalak között a ricsaj hamarosan fülsiketítővé erősödött. Mindössze az egyik sarokba vetett szalmakupac tompíthatta a hangokat. A fiúk az egyik oszlopsor mellett hagyták a kordékat, a kormányzók pedig turkálni kezdtek a holmik között – emelgették a kardokat, hogy kitapasztalják a súlyukat, az ingük ujjával törölgették a bőrvérteket, hogy letakarítsák róluk a megszáradt vért. Úgy vizsgálgatták a kincseket, mintha piacon lennének. Az egyik a kezébe vett egy kardot, amelynek a markolatát vörös jáspis ékítette. Walther kardját. Gondolkodás nélkül léptem volna előre, de észbe kaptam, és megfékeztem a mozdulatot. Még nem.

– Várj itt – súgta oda Kaden, és kilépett az árnyak közül. Az egyik oszlop mellé surrantam, hogy felmérhessem a helyet. Láttam, hogy a terembe három másik, sötét folyosó is nyílik azon kívül, amelyiken át mi érkeztünk. Azok vajon hova vezetnek, és őrzik-e őket, mint a mögöttem lévőt? És ami a legfontosabb: valamelyik közülük elvezet Rafe-hez?

– Hol van a komizár? – kérdezte Kaden vendai nyelven a többiektől, a hangja alig hatolt át a zsivajon. Egy kormányzó felé fordult, aztán a másik is; a terem szinte azonnal elcsendesedett.

– Megérkezett az orgyilkos – szólalt meg egy hang a helyiség másik feléből.

Feszengő hallgatás következett, aztán az egyik kormányzó, egy alacsonyabb, zömök férfi, aki több, a válla alá hulló fonatban hordta vörös haját, odarontott Kadenhez, és hevesen megölelte, hogy üdvözölje az otthonukban.

A zsivaj ismét feltámadt, ám határozottan halkabban. Elgondolkodtam az orgyilkos jelenlétének hatásán, és eszembe jutott, miként hátrált meg Malich a Cam Lanteux-n át vezető hosszú úton. Dühös volt, és nagyjából ugyanolyan erős, mint Kaden, mégis visszavonult, amikor látta, hogy az orgyilkos nem fog engedni.

– Már szóltak neki – válaszolta a kormányzó Kadennek. – Kérdés, hogy megjelenik-e. El van foglalva egy…

– Egy látogatóval – fejezte be Kaden a mondatot.

– Az ám – röhögött a kormányzó. – Egy ilyenféle kislány engem is bármikor meglátogathatna.

Többen csatlakoztak hozzájuk; egy sasorrú férfi Kaden kezébe adott egy kupát, aztán üdvözölte, és meg is szidta, amiért olyan hosszan tartó pihenőre ment. Egy másik kormányzó azt vetette Kaden szemére, hogy többet van távol Vendától, mint amennyi időt a falak között tölt.

– Oda megyek, ahová a komizár küld – válaszolta Kaden.

Egy bikatermetű, hordómellkasú kormányzó pohárköszöntőre emelte a kupáját.

– Mint mi mindannyian! – Azzal a fejét hátravetve nagyot húzott az italból. A sör kifolyt kétoldalt, a szakállára csordult és a padlóra csepegett. Még ez a tagbaszakadt ökör is ugrott, ha a komizár csettintett egyet, és nem is félt beismerni.

Bár kizárólag vendaiul beszéltek, csaknem minden szavukat megértettem. A káromkodásoknál jóval több ragadt rám a Cam Lanteux-ben eltöltött hetek alatt, amíg a nyelvüket hallgattam; a tudatlanságom elkopott.

Amíg a többiek Kadent faggatták az útjáról, ő pedig válaszolgatott, a szemem megakadt egy másik kormányzón, aki éppen egy szépen díszített kardszíjat halászott ki az egyik taligából, és megpróbálta méretes hasán átvetve bekapcsolni. Megszédültem, elöntött a hányinger és a keserű düh. Lehunytam a szemem. Még nem. Ne ölesd meg magad az első tíz percben. Arra ráérsz még.

Mélyet lélegeztem. Amikor felnéztem, észrevettem egy arcot az árnyékok között – valaki a terem túloldaláról figyelt. Nem bírtam elszakítani róla a pillantásomat. Csak egy vékony fénypászma világította meg, sötét szeme kifejezéstelen volt, ugyanakkor lenyűgöző és magabiztos, mint egy prédára leső farkasé, amely nem sieti el, hogy az áldozatára vesse magát. Könnyed tartásban dőlt egy oszlopnak. Fiatalabb volt a kormányzóknál, az arca sima, csak egy elegáns szakállcsíkot viselt az állán, és vékony, gondosan nyírt bajuszt. Sötét haja kócos volt, a fürtjei alig valamivel a válla felett csavarodtak össze. Nem hordott prémes váll-lapot, mint a kormányzók, sem a katonákéhoz hasonló bőrvértet: csak egy egyszerű, homokszín nadrágot és egy laza, fehér inget. Nem igyekezett bárkit is kiszolgálni, tehát szolga sem lehetett. A pillantása szinte unottan vándorolt tovább rólam, befogta a termet – a zsákmányban turkáló, sörüket hörpölő kormányzókat. És Kadent. Láttam, hogy őt figyeli.

Elborított a forróság.

Ő az.

Ellépett az oszlop mellől, besétált a terem közepére, és akkor már biztosra vettem. Ő a komizár.

– Üdvözlet itthon, bajtársaim!

Amint megszólalt, mindenki más azonnal elhallgatott, és felé fordult, még Kaden is. A komizár lassan vágott át a termen, és mindenki eltakarodott az útjából. Én is kiléptem az árnyékból Kaden mellé. Morajlás hullámzott át az embereken. A komizár megállt tőlünk néhány lépésre, és ügyet sem vetve rám Kadent vizsgálgatta – végül kitárta a karját, és melegen átölelte.

Amikor elengedte, és hátralépett, hideg, üres szemmel nézett rám. Alig hittem, hogy valóban ő volna az. Sima, ránctalan arca alig mutatta idősebbnek Walthernél, inkább tűnt Kaden bátyjának, mint félelmetes vezetőnek. Nem éppen ilyennek képzeltem a Venda által megénekelt rettentő sárkányt, aki vért iszik és álmokat rabol. Átlagos kiállású volt, és rezzenetlen tekintetén kívül semmi különöset nem fedeztem fel benne.

– Ez mi? – tudakolta morrighaniül, és felém biccentette a fejét.

Csaknem olyan jól beszélte a nyelvet, mint Kaden, és játszott velem: pontosan tudta, ki vagyok, és azt akarta, hogy minden szót megértsek.

– Arabella hercegnő, a Morrighan-ház Első Leánya – felelte Kaden.

A termen újabb visszafogott moraj suhant át. A komizár halkan felnevetett.

– Hercegnő? Ez?

Lassan körbesétált, hogy megjátszott hitetlenkedéssel felmérje rongyos-koszos mivoltomat. Az oldalamnál, ahol szakadt blúzom feltárta a kavah-mat, megállt, alig hallhatóan hümmögött, mintha valami mulattatná, és végighúzta az ujját a karomon. Beleborzongtam az érintésbe, de felszegtem az államat, mintha csak egy bosszantó légy mászna rajtam.

A komizár újra elém lépett, és horkantva nevetett.

– Nem valami lenyűgöző, igaz? Ugyanakkor a legtöbb királyi fajzattal ez a helyzet. Nagyjából annyira vonzóak, mint az egyhetes kása.

Egy hónappal korábban egy ilyen megjegyzésre még fellobbant volna a vérem, és néhány tüzes szóval darabokra tépem, ám most sokkal többet terveztem puszta sértegetésnél. Álltam a pillantását, ugyanolyan üres arccal néztem vissza rá. A kézfejével lassan megdörgölte gondosan nyírt szakállát, úgy tanulmányozott.

– Hosszú volt az út – fogott magyarázkodásba Kaden. – Nehezen viselte.

A komizár tettetett hitetlenkedéssel vonta fel a szemöldökét.

– Nem kellett volna így lennie – felelte, és emeltebb hangon folytatta, hogy mindenki meghallja, bár továbbra is Kadenhez beszélt. – Úgy emlékszem, azt parancsoltam, hogy vágd el a torkát, nem azt, hogy házikedvencet csinálj belőle.

A levegő szinte szikrázott a feszültségtől. Senki sem emelte fel a kupáját, senki nem is moccant. Talán azt várták, hogy a komizár majd odalép a kocsikhoz, felemel egy kardot, és aztán a fejem végiggurul a kőpadlón. A szemükben kétségtelenül ez lett volna a helyes. Kaden megtagadta a parancsot.

Volt azonban valami Kaden és a komizár között, amit nem egészen értettem – valamiféle kapocs.

– Birtokolja az adottságot – válaszolta Kaden. – Azt gondoltam, élve több hasznára lehet Vendának, mint holtan.

Az adottság szóra a szolgák és a kormányzók is összenéztek, de ugyanúgy hallgattak tovább. A komizár viszont elmosolyodott, vérfagyasztóan, delejesen. Bizsergett a tarkóm. Ez az ember tudta, miként kell apró érintésekkel tömegeket irányítani. Most kimutatja az erejét – ha ezt megismerem, talán megtalálhatom a gyenge pontjait is. Mindenkinek van gyenge pontja, még a rettegett komizárnak is.

– Az adottságot! – Felnevetett, és a közönséghez fordult, várva, hogy csatlakozzanak. Meg is tették.

A komizár visszapillantott rám, azonban a mosoly eltűnt az arcáról, majd a kezébe vette a kezemet. Megvizsgálta a sebesüléseimet, a hüvelykje gyengéden simított végig a kézfejemen.

– Nincs nyelve?

Ezúttal Malich röhögött fel, előrelépett, az asztal mellé, és lecsapta rá a kupáját.

– De van ám, mint a kacagó hiénának! És a harapása is éppen olyan csúf!

A chievdar sietve megerősítette a kijelentést. A katonák összesúgtak.

A komizár újra felém fordult.

– És mégis hallgat.

– Lia – súgta Kaden, és finoman meglökött a karjával –, beszélhetsz.

Felé fordultam. Azt hitte, nem tudom? Azt hitte, az ő figyelmeztetése némított el? Már túl sokszor intettek csendre azok, akiknek hatalma volt felettem. Itt nem így lesz. Hallatni fogom a hangomat, de csak akkor, ha az az én céljaimat szolgálja majd.

Némán, szemrebbenés nélkül álltam a pillantását. A komizár meg a kormányzói sem mások, mint a tömeg, amelyen befelé jövet haladtunk át. Kíváncsiak. Egy igazi morrighani hercegnő. Kiállítási tárgy lettem. A komizár azt akarta, hogy előadjam magam neki és a kormányzócsapatának. Azt hitték, majd drágakövek peregnek a nyelvemről? Valószínűbb, hogy akármit mondanék, kiröhögnének, ahogy a kinézetemmel már meg is tették. Vagy a komizár megütne. Egy férfi az ő helyzetében két dolgot várhat: ellenkezést vagy meghunyászkodást, márpedig azt tudtam, hogy egyik sem könnyítene a helyzetemen.

Bár a szívem zakatolt, nem pillantottam félre. Lassan, unottan pislantottam. Igen, komizár, máris kitanultam a trükkjeidet.

– Ne aggódjatok, barátaim! – legyintett a hallgatásomra. – Annyi más van, amiről beszélhetünk! Például ezek itt!

Egy intéssel befogta a terem oldalában felsorakoztatott kézikocsikat, és nevetett, mint akinek tetszik a látvány.

– Mi van itt nekünk?

Elindult a soron, szemügyre vette a taligákat, bele-beletúrt a zsákmányba. Észrevettem, hogy bár a kormányzók is átkutatták a kupacokat, semmit sem vettek el belőlük eddig. Alighanem tudták, hogy először a komizár választ.

Felemelt egy fejszét, végigfuttatta az ujját a pengéjén, elégedetten biccentett, aztán továbblépett. Egy szablyát vett a kezébe, és megsuhogtatta a levegőben. A hangra elismerő mormogás válaszolt.

– Jó munkát végeztél, chievdar – mosolygott.

Jót? Azzal, hogy lemészárolt egy csapatnyi fiatalembert?

A komizár visszadobta a fegyvert a kupacra, és a következő elé lépett.

– Hát ez micsoda?

Odanyúlt, és kiemelt egy hosszú bőrszíjat – Walther kardszíját.

Ne ő kapja. Bárki, csak ne ő. Elgyengült a térdem, valami halk hang szökött ki a torkomon. A komizár felém fordult, és magasra emelte a szíjat.

– Kivételesen finom a kidolgozása, nem gondolod? Csak nézd ezt a folyondárdíszítést… – Végigfuttatta a szíjat az ujjai között. – És a bőr is puha, mint a vaj. Méltó viselet lenne egy koronahercegnek is, nem? – Áthúzta a fején, és a mellkasára igazította, úgy sétált vissza elém. Kartávolságra megállt. – Te mit gondolsz, hercegnő?

Könnyek szöktek a szemembe. Ostobán elárultam magam. Walther halálának sebe még frissen égett bennem, nem bírtam gondolkodni. Félrefordítottam a fejemet, de a komizár elkapta az államat, az ujjai a bőrömbe mélyedtek, és kényszerített, hogy ránézzek.

– Tudod, hercegnő, ez az én királyságom, nem a tiéd. És olyan módokon bírhatlak szóra, amikről neked még csak fogalmad sincs. Ha úgy akarom, dalolsz majd, mint a vágott tollú kanári.

– Komizár… – Kaden hangja halk volt és komoly.

A komizár eleresztett, rám mosolygott, és megsimogatta az arcomat.

– A hercegnő fáradt lehet a hosszú úttól. Ulrix, vidd a fogdába, hogy pihenhessen egy kicsit, amíg mi váltunk néhány szót Kadennel. Sok mindent kell megtárgyalnunk – tette hozzá, és amikor Kadenre nézett, harag villant a szemében.

Kaden tétován rám pillantott, de nem tehetett semmit.

– Menj csak – mondta. – Minden rendben lesz.

Amint eltűntünk Kaden szeme elől, az őrök majdhogynem végigvonszoltak a folyosón; szegecses csuklópántjaik a karomat döfködték. Még mindig az arcomon éreztem a komizár erős ujjait, lüktetett az állkapcsom a szorítás emlékétől. Néhány röpke perc alatt felfedezte, mihez fűződnek mély érzéseim, és felhasználta ezt, hogy fájdalmat okozzon és elgyengítsen vele. Arra felkészültem, hogy megvernek, megkorbácsolnak, de effélére nem. Képtelen voltam szabadulni a látványtól. Kegyetlen kínzás volt a bátyám kardszíját a büszkén feszítő ellensége mellkasán látni. A komizár azt gondolta, ettől összeomlok majd – és jól számított.

Az első összecsapást megnyerte. Nem kemény szavakkal, vagy nyers erővel, hanem csellel és alapos megfigyeléssel. El kell tanulnom ezt tőle.

A bosszúságom csak még jobban fellobbant, mert az őrök úgy rángattak végig a sötét folyosón, mintha élveznék, hogy egy királyi sarj került a hatalmukba. Mire megálltunk egy ajtónál, a karjaim egészen elzsibbadtak. Kinyitották a zárat, és belöktek a sötét helyiségbe. Elestem; a durva kő lehorzsolta a térdemet. Úgy maradtam, dermedten, összekucorodva. Éreztem, a cella levegője dohos, büdös. Csak a szemközti falba vágott három vékony szellőzőlyukon át tört be némi fény. Egy szalmazsákot láttam, amelyből kidőlt a szalma, egy alacsony, háromlábú ülőkét, és egy vödröt. A fogda igazi barbár kényelmet nyújtott.

Hunyorogva igyekeztem többet kivenni a félhomályban, ám akkor valami nesz ütötte meg a fülemet. A sarokból jött. Nem voltam egyedül.

Valaki vagy valami más is volt a cellában.

add hallják a történeteket,

hadd tudják az utánunk jövők,

hogy a csillagok meghajolnak

az istenek suttogása előtt,

és a parancsukra lehullanak.

És csak a kiválasztott Fennmaradottak

találtak tetszésre őelőttük.

Morrighani Szent Szövegek, V. kötet

HARMADIK FEJEZET

KADEN

– Tehát azt gondoltad, hasznos lehet.

Persze tudta az igazi okot. Tisztában volt vele, hogy épp annyira megvetem az adottságot, mint ő, azonban az ő érzései a hitetlenségéből fakadtak. Nekem alaposabb indokaim voltak.

Kettesben ültünk a komizár fogadószobájában. Hátradőlt a székében, összeérintette ujjhegyeit, és elgondolkodva ütögette az ajkait. Fekete szeme, mint a hűvös, csiszolt ónix, semmi érzést nem árult el. Ez általában így volt, ám sejtettem: ha nem is haragos, mindenesetre legalább kíváncsi. Félrepillantottam, inkább a vastag, rojtos szőnyeget kezdtem tanulmányozni. Az is új volt.

– Reux Lau elöljárója adta, jó szándéka jeléül – mondta a komizár.

– Jó szándék? Drágának tűnik. Mióta adnak nekünk ők ajándékot? – kérdeztem.

– Térjünk vissza arra, ami a te fejedben járt. Ennyire jó az…

– Nem! – feleltem felállva, és az ablakhoz léptem. A réseken sziszegve fújt be a szél. – Nem erről van szó.

A komizár nevetett.

– Akkor áruld el, miről.

Visszafordultam az asztala felé, amelyen alig fért el a rengeteg térkép, könyv, jegyzet. Én tanítottam meg a morrighani írásra, és a legtöbb papír ezen a nyelven íródott. Áruld el, miről. Magam sem voltam benne biztos.

Visszatértem a székemhez, és elmeséltem neki, milyen hatással volt Lia még a Grizhez vagy Finchhez hasonló kemény vendaiakra is.

– Tudod, milyenek a törzsek. A hegyekben még sok hívő közösség él. Nem mehetsz át a jehendrán anélkül, hogy legalább egy tucat helyen ne akarnának rád sózni valami talizmánt. Még itt, a Sanctumban is, minden második szolga visel effélét az inge alá rejtve, és alighanem a katonák fele is. Ha azt gondolják, hogy a vendaiak is részesültek valamiképpen a régi idők adottságaiból, talán éppen királyi vér révén, esetleg…

A komizár egy haragos kézmozdulattal a földre söpört egy csomó papírt és térképet, és felém hajolt.

– Hülyének nézel? Megtagadtál egy parancsot, csak mert néhány elmaradott vendai jelet láthat a lányban? Kinevezted talán magad komizárnak, hogy azt tedd, ami szerinted okosabb?

– Én csak azt hittem…

Lehunytam a szemem. Valóban megtagadtam a parancsát, és most kifogásokat keresek, mint a morrighaniek.

– Tétováztam, amikor felkészültem a megölésére. Én…

– Megtetszett neked. Ahogy gondoltam.

– Igen – ismertem el.

A komizár hátradőlt, a fejét ingatta, és legyintett, mintha valami apróságról volna szó.

– Vagyis behódoltál egy nő bájainak. Jobb, mint ha elhitted volna magadról, hogy bölcsebb döntéseket hozhatsz nálam. – Hátralökte a székét, felállt, és odalépett a szoba sarkában álló magas, fűrészes élű kristályok koronájával ékített, talpas olajlámpához. Elcsavarta a kis kereket, mire a láng felszökött, és fényszilánkok ragyogtak fel a komizár arcán. A lámpa a tomacki negyedesúr ajándéka volt, és nem illett a komoly szobába.

A komizár elgondolkodva cibálta rövid szakállát, aztán újra rám pillantott.

– Nem okoztál bajt azzal, hogy idehoztad. Kivetted Morrighan és Dalbreck kezéből, és csak ez számít. És igen, most, hogy itt van… majd eldöntöm, hogyan lehetne a legjobban felhasználni. Feltűnt, mennyire meglepte a királyi sarj jelenléte a kormányzókat, még ha titkolták is. A szolgák is összesúgtak, miután kivitték a teremből. – Félmosoly játszott az ajkán, miközben az inge ujjával letörölt egy foltot a lámpáról. – Igen, valóban hasznos lehet – suttogta, inkább magának, mint nekem, mintha barátkozna a gondolattal.

Amikor eszébe jutott, hogy még én is ott vagyok, megfordult.

– Élvezd a játékszeredet, de ne ragaszkodj hozzá túlságosan. A Sanctum fivérei nem babonás hegyi népek. Mi nem élünk elpuhult családi életet. Emlékezz, a testvériség és Venda ügye mindennél előrébb való! Ez a túlélésünk kulcsa. A nép számít ránk, mi vagyunk számukra a remény.

– Természetesen – vágtam rá, mert igazat mondott. A komizár nélkül, de akár Malich nélkül is, mostanra már halott lennék. De hogy ne ragaszkodjak hozzá? Későn jött a jó tanács.

A komizár visszalépett az asztalához, és a papírok közé túrt. Kiemelt egy térképet, megnézte, elmosolyodott. Ismertem ezt a mosolyt – sok mosolya volt. Amit Liára villantott, a legrosszabb félelmeimet ébresztette fel. Ez most őszinte volt, elégedett, és senki másnak nem mutatta volna meg.

– Jól alakulnak a terveid?

– A mi terveink – javított ki. – Jobban, mint reméltem. Nagyszerű dolgokat akarok mutatni neked, de várnod kell. Éppen időben értetek vissza, mert holnap elutazom. Agosfa és Arlesfő kormányzója nem jelent meg.

– Meghaltak?

– Az agosfai valószínűleg. Vagy az északi kórság gyűrte le, vagy elvesztette a fejét… egy fiatal trónbitorló pengéje által, aki túlságosan fél megmutatni magát a Sanctumban.

A magam részéről úgy véltem, agosfai Hedwin inkább pengét kapott a hátába. Mindig is azzal dicsekedett, és igaza is volt, hogy tőle még az északi erdők sorvasztó kórsága is fél.

– És Arlesfő?

Mindketten tudtuk, hogy a legdélebbi provincia kormányzója, Tierny valószínűleg valamelyik út menti bordélyban hever merev részegen, és amikor végre megérkezik, a késését a sánta lovakra meg a rossz időre fogja majd. Mindazonáltal fennakadás nélkül fizette a városnak a tizedet, úgyhogy a komizár vállat vont.

– A forróvérű fiatalemberek néha elunják a borban pácolt kormányzókat.

Ahogy maga a komizár is, tizenegy éve. Rápillantottam – még mindig ugyanaz az ifjú volt, aki három kormányzót gyilkolt le, mielőtt Venda akkori komizárjával is végzett volna. Ma már azonban nem volt olyan forróvérű, ellenkezőleg: hűvös lett és megfontolt.

– Rég került sor utoljára kihívásra – vetettem fel.

– Senkinek nem hiányzik egy céltábla a hátára, de kihívások mindig lesznek, fivérem, ezért sosem lankadhat az éberségünk. – Félretette a térképet. – Gyere velem holnap! Jólesne az új társaság. Nagyon régen nem lovagoltunk együtt.

Nem feleltem, de az arcom elárulhatta az ellenérzésemet, mert a komizár megrázta a fejét.

– Hát persze, éppen most értél vissza egy hosszú útról, ráadásul igen érdekes zsákmányt hoztál Vendának. Megérdemled a nyugalmat. Pihenj pár napig, majd aztán adok neked új feladatokat.

Hálás voltam, amiért nem Liát nevezte meg okként. Kegyesebb volt, mint reméltem, de feltűnt, hogy Venda érdekét hangsúlyozza; figyelmeztetett, kinek tartozom hűséggel.

Felálltam, hogy távozzak. A papírok meglebbentek az asztalán.

– Vihar készül – jegyeztem meg.

– És ez csak az első a sokból – felelte. – Új évszak közeleg.

NEGYEDIK FEJEZET

Felpattantam, és a helyiséget kitöltő árnyakat fürkésztem, hátha meglátom, mi okozta a neszt.

– Itt vagyok.

Megpördültem.

Egy vékony fénypászma lágy sugara kirajzolta az útjába lépő alakot.

Egy sötét hajtincsét. A járomcsontját. Az ajkát.

Képtelen voltam megmozdulni. Rámeredtem. Minden, amit valaha kívántam, és minden, ami elől valaha elmenekültem, most itt volt, összezárva velem.

– Rafferty herceg – suttogtam végül.

Mindössze egy név volt, a hangzása mégis kemény, idegen, rosszízű a nyelvemen. Jaxon Tyrus Rafferty herceg.

Megrázta a fejét.

– Lia…

Borzongató hangja a bőröm alá hatolt. Minden, amibe az ezer kilométernyi út alatt kapaszkodtam, megbillent bennem. A hetek. A napok. Ő maga. A béres, akiből herceg lett – és az igen tehetséges hazudozó. Nem is tudtam mindent egyszerre átlátni; a gondolataim szétfolytak, mint az ujjaim közül a víz.

Előrelépett, a fénypászma az oldalára vetődött, de már láttam az arcára kiülő bűntudatot.

– Lia, tudom, mit gondolsz.

– Nem, Rafferty herceg. Fogalmad sem lehet, mit gondolok. Még én magam sem tudom.

Csak annyit tudtam, hogy abban a percben is, amikor kétségek borzongattak, a vérem mégis felforrt egyetlen szavától, egyetlen pillantásától, ugyanazok az érzések kavarogtak bennem, mint amikor Terravinben voltunk – mintha semmi sem változott volna. Kétségbeesve, mindenestől akartam őt.

Újra előrelépett, és egyszerre eltűnt a minket elválasztó távolság, a mellkasa az enyémhez simult, éreztem a belőle áradó forróságot, körém fonódó erős karjait, lágy, meleg ajkát… éppolyan édes volt, mint ahogy emlékeztem. Magamba ittam őt, egyszerre voltam megkönnyebbült, hálás és haragos is. Egy földműves ajka. Egy herceg ajka. Egy idegen ajka. Az egyetlen dolog, amit igaznak véltem, megsemmisült.

Közelebb simultam hozzá, és azt mondtam magamnak, hogy néhány hazugság mit sem számít, ha a kép egészét szemléljük. Ő az életét kockáztatta azzal, hogy idejött értem. Még mindig rettentő veszélyben volt. Talán egyikünk sem éli túl az éjszakát. A tény azonban mégis beférkőzött közénk, keményen és csúful. Hazudott. Manipulált engem. Mi volt a célja? Miféle játékot játszott? Értem jött, vagy Arabella hercegnőért?

Eltoltam magamtól, az arcába néztem, aztán ütöttem. A tenyerem csattanása az arcán visszhangot vert a helyiségben.

Felemelte a kezét, megdörgölte az arcát, és oldalra fordította a fejét.

– Be kell vallanom, nem éppen efféle fogadtatásra számítottam, miután annyi kilométeren át loholtam a nyomodban a kontinensen keresztül. Nem térhetnénk vissza a csókolózós részre?

– Hazudtál nekem.

Láttam, hogy kihúzza magát. Ez a tartás a hercegre vallott, aki valójában volt.

– Úgy emlékszem, kölcsönösen hazudtunk egymásnak.

– Csakhogy te végig tudtad, ki vagyok!

– Lia…

– Rafe, ez a számodra talán nem tűnik fontosnak, nekem azonban annál inkább az. Azért is menekültem el Civicából, mert azt akartam, hogy egyszer az életben azért szeressenek, aki vagyok, nem azért, ami, és nem azért, mert egy darab papír úgy rendeli. Lehet, hogy még ma meghalok, de amikor kilehelem a lelkem, tudnom kell. Kiért jöttél valójában?

Értetlen arckifejezését bosszúság váltotta fel.

– Hát nem egyértelmű?

– Nem! – vágtam rá. – Ha igazán kocsmai felszolgálólány lettem volna, akkor is eljöttél volna? Mi a tényleges értékem a számodra? Megnéztél volna magadnak másodszor is, ha nem tudod, hogy én vagyok Arabella hercegnő?

– Lia, ez lehetetlen kérdés. Csakis azért mentem Terravinbe, mert…

– Mert kényelmetlen politikai helyzetbe hoztalak? Kihívást jelentettem? Felpiszkáltam a kíváncsiságodat?

– Igen! – csattant fel. – Ez mind! Kihívás és kínos helyzet egyben! Először. De aztán…

– És mi lett volna, ha egyáltalán meg sem találod Arabella hercegnőt? Ha csak engem találsz ott, egy Lia nevű felszolgálólányt?

– Akkor most nem lennék itt. Mert akkor Terravinben lennék, és a legbosszantóbb lánnyal csókolóznék, akire valaha szemet vetettem, és két királyság ereje sem választhatna el tőle. – Közelebb lépett, tétovázva az arcomra simította a kezét. – A tény azonban az, hogy érted jöttem, Lia. Nem számít, kiféle-miféle vagy, és nem érdekel, milyen hibákat követtem el én, vagy akár te. Ha ez volna az egyetlen módja, hogy veled lehessek, mindegyiket elkövetném újra, egyenként. – A szemében bosszús fény villant. – Mindent meg akarok magyarázni. Azzal akarom tölteni az életemet, hogy jóváteszem a hazugságokat, amiket mondtam, de most épp nincs erre időnk. Bármelyik percben visszatérhetnek bármelyikünkért. Egyeztetnünk kell a történetünket, és valami tervet is kell fabrikálnunk.

Az életét. A gondolataim szétfolytak, eltöltött a szó melegsége. A remények és álmok, amelyeket kínnal tartottam távol magamtól, visszaözönlöttek. Természetesen igaza volt. A legfontosabb, hogy kitaláljuk, mitévők legyünk. Nem bírtam volna végignézni, hogy ő is meghal. Walther, Greta és egy egész hadtestre való katona halála máris elviselhetetlenül nehezedett rám.

– Közeledik a segítség – folytatta. – Csak ki kell tartanunk, amíg ideér.

Magabiztos volt, hitt magában, ahogy egy herceghez illik. Vagy egy jól kiképzett katonához. Hogy lehet, hogy korábban nem vettem észre ezt az oldalát? Közelednek a csapatai.

– Mennyi? – tudakoltam.

– Négy.

Felébredt bennem a remény.

– Négyezer?

– Nem – nézett rám elkomorodva. – Négy.

– Úgy érted, négyszáz?

Csak a fejét rázta.

– Négyen? Összesen? – ismételtem.

– Lia, tudom, hogy hangzik ez, de hidd el, ez a négy… ők a legjobbak.

A reményeim azonnal elhervadtak. Négyszáz katona sem juttathatna ki minket innen, hát még négy. Képtelen voltam elrejteni kételkedésemet, halk nevetés szakadt ki belőlem. Fejcsóválva körbesétáltam a kis helyiséget.

– Csapdába estünk a vad folyó innenső oldalán, ezrek vesznek körül, akik mind gyűlölnek minket. Mit tehetne négy ember?

– Hat – javított ki. – Veled és velem együtt hat – mondta kérlelőn, és amikor felém lépett, fintorogva a bordáira tapasztotta a tenyerét.

– Mi történt? – riadtam meg. – Bántottak!

– Csak egy kis ajándék az őröktől. Nem kedvelik a dalbrecki disznókat. Tettek róla, hogy megértsem. Jó néhányszor. – Még mindig az oldalát szorongatva hosszan, de felszínesen sóhajtott. – Csak horzsolások. Jól vagyok.

– Nem – vetettem ellen. – Egyértelműen nem vagy jól.

Odébb toltam a kezét, és felhúztam az ingét. Még a félhomályban is láttam, hogy a bordáit lila véraláfutások borítják. Újraszámoltam az esélyeinket. Öten vagyunk, ezrek ellen.

Odavonszoltam az ülőkét, és leültettem rá, aztán csíkokat téptem máris szakadt szoknyámból. Óvatosan nekiláttam, hogy bepólyáljam a felsőtestét, és rögzítsem a bordáit. Eszembe jutottak a Kaden hátán látott hegek. Ezek az emberek barbárok.

– Nem kellett volna idejönnöd, Rafe. Ez az én bajom. Én szabadítottam el, amikor…

– Jól vagyok – szakított félbe. – Ne aggódj. Volt már rosszabb, amikor leestem a lóról, és az egész semmi ahhoz képest, amin te mentél keresztül. – Megszorította a kezemet. – Sajnálom, Lia. Elmondták, mi történt a bátyáddal.

A keserű epe ismét a torkomba tolult. Voltak dolgok, amikről sosem hittem, hogy megtörténhetnek, még kevésbé, hogy a tanújuk leszek. Végignézni, amint a bátyámat a szemem előtt mészárolják le – ez volt a legrosszabb.

Elvontam a kezemet, és megviselt szoknyámba töröltem. Helytelennek éreztem Rafe bőre melegét az ujjaimon, amikor a hideg földben heverő Waltherről beszélek.

– Úgy érted, röhögtek a bátyámon. Öt napig hallgattam őket útközben, végig azzal dicsekedtek, milyen könnyű volt levágni mindet.

– Azt mondták, te temetted el a holtakat. Mindegyiket.

A keskeny nyílásokon beszűrődő vékony fénypászmákat néztem; próbáltam elűzni a bátyám látványának emlékét, amint üveges szemmel bámul fel az égre – és a saját ujjaimét, amikor lefogom a szemét.

– Bárcsak ismerted volna! – mondtam. – Egy nap remek király lehetett volna belőle. Mindig kedves volt és türelmes, és úgy hitt bennem, mint senki más. Ő… – Szembefordultam Rafe-fel. – Harminckét fős kísérettel utazott, Morrighan legerősebb, legbátrabb katonáival. Végignéztem mindannyiuk halálát. Ötszörös túlerő támadt rájuk. Mészárlás volt.

A magam köré vont védelmező köntös szertefoszlott. Lázas forróság öntött el. Megéreztem az izzadság, a testek szagát. A testrészek szagát. Összeszedtem mindet, semmit sem hagytam az állatoknak, majd harminchárom alkalommal estem térdre, hogy imádkozzak. A szavaim mélyről szakadtak fel, vérző sebet hagytak maguk után. Harminchárom kegyelemért könyörgő kiáltás, harminchárom búcsú. A vérüktől átitatott talaj gyakorlottan nyelte el őket, és eltűntek. Nem az elsők voltak, és nem az utolsók.

– Lia?

Rafe-re pillantottam. Magas volt és erős, mint a fivérem. Magabiztos, akár Walther. Csak négyen jönnek. Mennyi veszteséget bírhatok még el?

– Igen – válaszoltam. – Eltemettem mindegyiküket.

Értem nyúlt, és magához húzott. Lehuppantam mellé a szalmára.

– Meg tudjuk csinálni – mormolta. – Csak időt kell nyernünk, amíg az embereim ideérnek.

– Mennyi az az idő? – kérdeztem.

– Néhány nap. Talán több, attól függ, mennyit kell délnek lovagolniuk, mire át tudnak kelni a folyón. De biztosra veszem, hogy amint tudnak, jönnek. Ők a legjobbak, Lia. Dalbreck legjobb katonái. Ketten folyékonyan beszélik a nyelvet is. Megtalálják a befelé vezető utat.

Azt akartam felelni, hogy nem a bejutás a gond. Mi is bejutottunk. A nehéz feladat a kijutás lesz. De hallgattam és bólintottam, hátha úgy tűnik, visszanyertem a bátorságomat. Ha Rafe terve nem válik be, az enyém még működhet. Ma reggel már megöltem egy lovat. Talán estig még egy állattal végzek.

– Lehet, hogy van más mód – vetettem fel. – A Sanctumban akadnak fegyverek. Nem tűnne fel, ha egy eltűnik. A szoknyám alatt becsempészhetnék egy kést.

– Nem – jelentette ki Rafe határozottan. – Túlságosan veszélyes. Ha…

– Rafe, a vezetőjük felel a testvérem, a felesége és az összes katonájuk meggyilkolásáért. Csak idő kérdése, hogy még többet akarjon. Feltétlenül…

– A katonái ölték meg őket, Lia. Mi haszna lenne egyetlen ember meggyilkolásának? Az egész sereggel nem szállhatsz szembe egy szál késsel, különösen nem a mi helyzetünkben. Jelen pillanatban az egyetlen célunk az, hogy élve kikerüljünk innen.

Patthelyzetbe kerültünk. Az eszemmel tudtam, hogy igaza van, a lelkem egy mélyebb, sötétebb része azonban a menekülésnél többre vágyott.

Rafe elkapta a karomat, úgy követelt választ.

– Hallod, amit mondok? Holtan nem vagy senki hasznára. Légy türelmes. A katonáim közelednek, és együtt kijutunk innen.

Én, türelem, négy katona. A szavak összetéve őrültséggel értek fel, ám engedtem, mert nekünk kettőnknek még a négy katona nélkül is szükségünk volt egymásra, és abban a pillanatban csak ez számított. A szalmazsákon ülve kovácsoltunk terveket, hogy mit mondunk el nekik és mit nem, és hazugságokat fabrikáltunk, amik mögé elrejtőzhetünk, amíg megérkezik a segítség. Szövetségre léptünk végre – arra a szövetségre, amelyet atyáink mindvégig igyekeztek nyélbe ütni. Mindent elmondtam Rafe-nek, amit a komizárról és a Sanctumról tudtam, és a folyosókról, amelyeken keresztülrángattak útközben. Minden részlet fontos lehet.

– Légy óvatos, ügyelj a szavaidra – intettem. – A mozdulataidra is. Semmi nem kerüli el a figyelmét. Éles a szeme, akkor is, ha a látszat mást mutat.

Néhány dolgot azonban elhallgattam. Rafe fémből, húsból, kőpadlóból és ökölcsapásokból építette fel a tervét; szilárd dolgokból. Én a láthatatlanokból: lázból, borzongásból, vérből, igazságszolgáltatásból, és mindabból, ami mélyen ült a zsigereim mélyén.

A megbeszélés közepén hirtelen elhallgatott, kinyújtotta kezét, és a hüvelykujjával gyengéden végigsimított az orcámon.

– Attól féltem… – Nagyot nyelt, lepillantott, a torkát köszörülte. Az állán megugrott egy izom, és azt hittem, belészakadok, ha így kell látnom. Amikor újra rám nézett, a szemében harag parázslott. – Tudom, mi éget belül, Lia. Megfizetnek érte. Mindenért. Megígérem. Egy nap megfizetnek.

Csakhogy én tudtam, mire gondol. Kaden lesz, aki megfizet.

A közelgő lépések hangjára sietve szétugrottunk. Rafe rám pillantott, a szeme kékje átragyogott az árnyékokon.

– Lia, tudom, hogy az irántam való érzéseid megváltozhattak. Becsaptalak. Nem az a földműves vagyok, akinek kiadtam magam, de remélem, hogy újra elnyerhetem a szerelmedet hercegként is. Napról napra. Rettenetesen kezdődött, de ez nem jelenti azt, hogy ne lehetne jobb a vége.

Rábámultam. A tekintete szinte elnyelt. Kinyitottam a számat, hogy válaszoljak, de a szavai még mindig kavarogtak a fejemben. Újra elnyerni a szerelmedet… hercegként is.

Csattanva kivágódott az ajtó. Két őr lépett be.

– Te! – mutattak rám, és alig volt elég időm, hogy talpra álljak, mielőtt kirángattak volna.

ÖTÖDIK FEJEZET

– Bukj le, leányzó!

Megmerítettek egy kádnyi jéghideg vízben, a fejemet a felszín alá nyomták, miközben erős ujjak dörgölték a fejbőrömet. Zihálva, szappanos vizet köhögve buktam fel. A jelek szerint a komizár visszataszítónak találta a kinézetemet, és kifinomult orrát is bánthattam, mert elrendelte, hogy gyorsan pucoljanak meg. Kirántottak a kádból, és rám parancsoltak, hogy törölközzek meg – a rongy, amit kaptam, alig volt zsebkendőnyi. Egy fiatal nő felügyelte megalázó fürdetésemet: a többiek Calanthának nevezték. Végül hozzám vágott valamit.

– Ezt vedd fel!

A lábam elé esett ruhakupacra néztem. Durva, formátlan zsák volt, amelybe inkább szalmát kellett volna tömni, mintsem embert.

– Nem.

– De igen, ha élni akarsz.

A hangjából nem csendült ki semmi harag, csak a tényeket közölte. Rezzenetlen pillantása nyugtalanított. Fél szeme felett kötőt viselt, és az anyagdarabot helyén tartó fekete zsinór különös kontrasztot képezett fura, színtelen, halott-szőke hajával. Maga a szemkötő is riasztó volt, szinte nem is bírtam elszakítani róla a tekintetemet. Apró, csiszolt gyöngyökkel varrták ki, amelyek egy előremeredő, ragyogó kék szem benyomását keltették. A szemkötő alól szépen kidolgozott tetovált vonalak örvénylettek ki, így az arca egyik fele műalkotássá vált. Azon gondolkodtam, miért hívja fel a figyelmet arra, amit mások gyengeségnek gondolnának.

– Most – közölte.

Elvontam a pillantásomat nyugtalanító tekintetétől, felkaptam a durva szőttest, és kiráztam, hogy jobban szemügyre vehessem.

– Azt akarja, hogy ezt vegyem fel?

– Nem Morrighanben vagyunk.

– Én meg nem egy zsák krumpli vagyok.

Egyetlen szeme összehúzódott, aztán felnevetett.

– Jóval többet érnél, ha az volnál.

Ha a komizár azt gondolta, ezzel megtör, hát tévedett. Már jócskán túl voltam bármiféle büszkeség dédelgetésén. Áthúztam a fejemen a rongyot – laza volt, le akart csúszni a vállamról, az alját pedig fel kellett emelnem, hogy lépni tudjak. A merev szövet karcolta a bőrömet.

Calantha egy darab kötelet is hozzám vágott.

– Ez segíthet a helyén tartani.

– Csodás – válaszoltam hasonló gunyoros mosollyal, aztán ahogy tőlem telt, összeráncoltam-hajtogattam az anyagot, végül megerősítettem a derekam körül a kötéllel.

Meztelen lábam elgémberedett a kőpadlón, ám a bakancsomat elvették, és nem is számítottam rá, hogy visszakapom. Igyekeztem elnyomni a borzongást, és biccentéssel jeleztem, hogy készen állok.

– Légy hálás, hercegnő – szólalt meg a nő, és riasztó mozdulattal végighúzta egyik ujját vak, gyöngyös szemén. – Láttam, miként tesz sokkal rosszabbat azokkal, akik szembeszegülnek vele.

HATODIK FEJEZET

PAULINE

A Civicába vezető út utolsó szakasza rettenetes volt. Zengővölgy közelében felhőszakadás zúdult a nyakunkba, és három napra beszorultunk egy elhagyatott farmépületbe. A menedéket egy bagollyal meg egy elvadult macskával osztottuk meg – ők legalább arról gondoskodtak, hogy ne háborgassanak minket rágcsálók.

Minden tétlen nappal csak nőtt a nyugtalanságom. Lia mostanra biztosan Vendába került, ha Kaden egyáltalán oda indult vele. Még csak gondolni sem akartam a másik lehetőségre – hogy talán már meg is halt.

Minden olyan gyorsan történt, akkor nem is fogtam fel igazán. Kaden rabolta el. Kaden közülük való volt. Kaden, aki nekem kezdettől fogva jobban tetszett, mint Rafe. Még azt a hibát is elkövettem, hogy Liát őfelé noszogattam. Kedveltem a nyugalmát. Azt mondtam Liának, hogy kedves a szeme. Mindenestől kedvességet árasztott. Hogyan tévedhettem ekkorát? A lelkem mélyéig megrázott. Egész életemben jó emberismerőnek tartottam magam, Kaden azonban a kedvességnek épp az ellentéte. Egy orgyilkos. Ezt mondta Gwyneth is. Hogy honnan sejtette, azt nem vehettem biztosra, de Gwynethnek sokféle tehetsége volt, és ezek közé tartozott az is, hogy bizalmas információkat szedjen ki a fogadó vendégeiből.

Úgy döntöttünk, biztonságosabb lesz egy fogadóban megszállni, a városfalon kívül eső falucskák egyikében. Gwynetht ugyan senki sem ismeri, engem azonban annál inkább, és titokban kellett tartanom a jelenlétemet, legalább addig, amíg az alkormányzó úrral meg nem szerveztem egy találkozót. A királyné udvarában sokan láthattak, amellett alighanem engem is árulással vádolnak, amiért segítettem Liának elszökni. Az egész kabinetből az alkormányzó volt mindig a legjobb szívvel Lia irányába, már-már gondoskodón fordult felé. Úgy tűnt, megérti, milyen nehéz a helyzete az udvarnál. Ha elmagyarázom neki, micsoda nyomorúságba került, bizonyára a lehető legkedvezőbben tálalja a királynak a híreket. És melyik atya ne tenne legalább kísérletet a leánya megmentésére, akármit is követett el ellene?

Az árnyékokba rejtőztem, és a csuklyámat is az arcomba húztam, miközben Gwyneth kivett egy szobát a számunkra. Figyeltem, ahogy a fogadóssal társalog, bár nem hallottam a szavaikat. Úgy tűnt, sokkal tovább tart, mint szükséges. Remegő mocorgás támadt a hasamban. Állandó emlékeztető volt, hogy mennyire megváltoztak a dolgok, hogy mennyi idő telt el – emlékeztető Lia ígéretére, hogy együtt túlesünk rajta. Emlékeztető, hogy fogy az időnk. Megcsókoltam az ujjaimat, és felemeltem az istenek felé. Kérlek, hozzátok őt vissza.

Valami irat cserélt gazdát Gwyneth és a fogadós között. A férfi röviden végignézett rajtam, talán azon gondolkodott, miért nem vetem hátra a csuklyámat még odabent sem, de végül nem szólt semmit, csak a pulton át odalökött egy kulcsot Gwynethnek.

A szobát a folyosó végén találtuk: kicsi volt, de jóval kényelmesebb, mint egy fészer. Nove és Dieci az istállóban kapott helyet: úgy tűnt, tetszik nekik a saját állás és az eléjük öntött árpa. A pénz nem jelentett gondot. Még Luiseveque-ben pénzre váltottam a Lia által hátrahagyott ékszereket. Az ügyesség, amivel a sötét kereskedőkkel tárgyaltam a hátsó szobáikban, Gwynetht is lenyűgözte – de hát Liától tanultam mindent.

Amikor becsuktam magunk mögött az ajtót, megkérdeztem Gwynetht, mi tartott ennyi ideig. Berdinél kivenni egy szobát csak annyi volt, amíg megegyeztek az árban, és megmutatták a vendégnek, merre menjen.

Gwyneth az ágyra dobta a zsákját.

– Üzenetet küldtem a kancellárnak, találkozót kértem.

Elakadt a lélegzetem, egy pillanatig nem is jutottam szóhoz.

– Hogy mit tettél? A kívánságom ellenére? Már megmondtam neked, hogy gyűlöli Liát!

Gwynetht nem zavarta a riadalmam, nekiállt kicsomagolni.

– Úgy vélem, bölcsebb lenne valamivel… diszkrétebb csatornákon kutakodni, mielőtt a második leghatalmasabb emberhez megyünk. Ha az alkormányzó nem lesz a segítségünkre, zsákutcába futunk.

Rápillantottam, és borzongás futott végig rajtam. Most másodszor vetette fel, hogy menjünk a kancellárhoz, most azonban lépéseket is tett anélkül, hogy beleegyeztem volna. Láthatóan eltökélte, hogy belerángatja az ügybe a kancellárt.

– Ismered őt, Gwyneth?

– Hm, egy kissé, talán – vont vállat. – Az útjaink régebben találkoztak.

– És eddig nem jutott eszedbe, hogy ezt nekem is elmondd?

– Úgy véltem, nem fogadnád kedvezően, és a jelek szerint igazam volt.

Kiborítottam a zsákom tartalmát az ágyra, és a kefémet keresve beletúrtam. Sebesen kibontottam a hajamat, és próbáltam közben a gondolataimat is kibogozni. Igyekeztem úgy tűnni, mint aki ura a helyzetnek, holott egyáltalán nem éreztem magam annak. Egy kissé ismeri? Nem kedveltem jobban a kancellárt, mint Lia, és nem is bíztam benne jobban. Az egész ügy nem tetszett.

– Döntöttem – jelentettem ki. – Egyenesen a királyhoz megyek. Te egyszerűen itt maradhatsz.

Gwyneth elkapta és megállította a kezemet.

– És azt hogy tervezed? Átmasírozol a citadellán, és a hajkeféddel bedörömbölsz az ajtaján? Mit gondolsz, meddig jutnál? Vagy üzenetet küldesz? Úgyis minden keresztülmegy a kancellár irodáján. Miért ne mennénk akkor mi is rögtön oda?

– Biztosra veszem, hogy így vagy úgy, de sikerül kieszközölnöm egy kihallgatást a királynál.

– Hát persze. De azt ne feledd, hogy cinkos voltál Lia szökésében. Könnyen lehet, hogy az a kihallgatás a börtön rácsain keresztül zajlik majd le.

Tudtam, hogy igaza van.

– Ha ez az ára…

Gwyneth sóhajtott.

– Nemes gondolat, de előbb lássuk, el tudjuk-e kerülni. Hadd szaglásszak körbe!

– Vagyis hadd beszélj a kancellárral?

Lehuppant az ágyra, és a homlokát ráncolta.

– Lia nem beszélt neked rólam, igaz?

Nagyot nyeltem, felkészülve arra, hogy olyasmit tudok meg Gwyneth múltjáról, amire nem vágyom.

– Mondd, miről van szó?

– Régebben a birodalom szolgálatában álltam. Hírszerzőként.

– Ami annyit tesz, hogy…? – kérdeztem óvatosan.

– Kém voltam.

Lehunytam a szemem. Ez rosszabb volt, mint gondoltam.

– Mármost, ne állj mindenestől görcsbe. Nem tesz jót a babának. Az, hogy én kém vagyok, vagyis voltam, nem a világvége. Még akár jól is jöhet.

Jól jöhet? Felpillantottam: Gwyneth széles mosollyal nézett rám.

Mesélt a Birodalom Szemeiről, Civica kémjeiről, akik Morrighan falvaiban és majorságaiban élnek, és a hatalom székhelyére küldik az információikat. Egy időben szüksége volt a pénzre, és értett hozzá, hogy kiszedje az információkat a nemesrévi fogadó vendégeiből, ahol szobákat takarított.

– Vagyis a királynak kémkedtél? – tudakoltam.

– Meglehet – vont vállat. – Személyesen csak a kancellárral kerültem kapcsolatba. Ő… – Elsötétült az arca. – Ő meggyőző volt, én pedig fiatal és ostoba.

Gwyneth még mindig fiatal volt. Alig pár évvel számlált nálam többet. De ostoba? Soha. Ravasz volt, számító, tiszteletlen, mindaz, ami én nem. A lelkem mélyén tudtam, a képességei a hasznunkra lehetnek, ha együtt érző fület igyekszünk találni, mégis tétováztam. Féltem, hogy valamiféle kémhálózatba keveredek, hiába mondta Gwyneth, hogy már nem része többé. Mert mi van, ha mégis?

Abban a percben mintha egyenesen keresztüllátott volna a fejemben parádézó gondolatokon.

– Pauline – jelentette ki határozottan –, alighanem te vagy a legszentebb, leghűségesebb ember, akit ismerek, ami csodálatra méltó, ugyanakkor időnként bosszantó is tud lenni. Itt az ideje, hogy odacsapjunk. A jó kislányos játéknak vége. Akarsz segíteni Liának, vagy sem?

Erre csak egyetlen válasz létezett: az igen.

Mindegy, mit kell tennem érte.

HETEDIK FEJEZET

A falak összezárultak, a járat minden lépésnél keskenyedni látszott. Egy sötét folyosón vezettek, aztán két emeletnyit felfelé egy dohos lépcsőházban, végig egy újabb folyosón, amely kartávnál nem volt szélesebb, keresztül három fordulón, végül több lépcsőfokon lefelé. Az erőd belseje pontosan olyan labirintus volt, mint ahogy kívülről látszott – századok óta torlódó épületrészek összevisszasága.

Nem a Sanctum-terembe visszafelé vezető utat jártuk. A szívverésem felgyorsult. Most hová visznek? A hajam nyirkosan hullott a vállamra, mezítelen talpamat égette a kő hidege. Emlékezetembe véstem az útvonalat – valamikor biztosan számít majd. Minden számított. Minden részlet. Minden pillarezzenés. Annyi ember közül, akit ismertem, Gwyneth után vágyódtam most leginkább; ő olyan ügyesen mozgott, olyan tehetségesen rejtette a mosolya mögé a titkait, kivéve, ha a számára fontos dolgokról volt szó. Mint Simone. Olyankor meglátszott az arcán a hazugság. Még ebben a percben is tanultam tőle. Semmi, ami nekem fontos, nem tűnhet fel az arcomon.

Az utolsó forduló egy huzatos folyosóra vezetett, amely kétszárnyú ajtóban végződött. Erős sarokvasai összegabalyodott, tövises indamintává nyúltak. Az őrök bekopogtak: hallottam, hogy odabent elhúzzák a nehéz reteszt. Akkor előretaszítottak: a katonák láthatóan nem ismerték más módját a foglyaik eleresztésének. Ezúttal azonban készen álltam, és csupán megbotlottam.

Néma helyiségbe érkeztem. A tekintetem először Kadenre esett: az álla megfeszült, a nyakán lüktetett az árulkodó ér, ahogy felmérte új, durva öltözetemet. Szégyen vagy düh villant át a szemén? Azt is megláttam, hogy megfürdött és átöltözött. Levetvén morrighani álöltözetét ő is olyanná vált, mint a többiek – vadállat volt, csak a bundája mintázata tért el. Laza, vendai szabású inget viselt, fegyverövén egy sor csont függött. Mindvégig ez volt a valódi Kaden.

És akkor megpillantottam Rafe-et is. Háttal állt nekem, a kezét a háta mögött összebilincselték, és nem tágított mellőle az őre. Sebesen félrenéztem, és inkább a komizáron állapodott meg a tekintetem.

– Tökéletes időzítés, hercegnő – jegyezte meg ő. – A béresed is éppen megérkezett.

Egy intéssel Rafe mellé parancsolt. Még mindig viselte a kardszíjat, de most már Walther kardját is rácsatolta. Elvigyorodott, amikor észrevettem. Megacéloztam a pillantásomat. Ettől a perctől kezdve a bátyám rablott holmijai erőt adnak majd, nem pedig elgyengítenek.

A komizár a helyiség közepére lépett, és széttárta karjait.

– Fivéreim, történelmi nap ez Venda számára. Nem is egy, hanem két fogoly!

Még mindig morrighani nyelven beszélt; feltételeztem, hogy miattunk. Fogalmam sem volt arról, hogy Rafe ért-e vendaiul. Elátkoztam magam, amiért nem kérdeztem rá a cellában, amikor együtt voltunk. Az efféle részletek később sokat jelenthetnek.

A komizár kettőnkre fordította a figyelmét.

– Remélem, mindketten áldjátok a jó szerencséteket, amiért egyáltalán rabként megtartottunk benneteket. Ritka kiváltság… habár sebesen elveszíthető.

Játékosan szólt, az arca szinte vidáman ragyogott. Közelebb lépett hozzám, felemelt a vállamról egy nedves tincset, és undorodva visszaejtette.

– Azt már tudom, hogy te miért vagy itt. Királyi sarjként talán birtokolsz egy olyan adottságot, amely az orgyilkosom szerint Venda hasznára lehet. Idővel elválik – vont vállat, majd Rafe-hez fordult. – Te viszont megmondhatnád, miért is ne hasítsalak fel a gigádig, és miért hagyjam büntetlenül a katonákat, akik nem öltek meg rögtön.

– Mert olyan híreim vannak, amelyekből Venda hasznot húzhat – vágta rá Rafe magabiztosan, tétovázás nélkül.

A komizár nevetett – a hangtól a terem is elsötétült.

– Igen, ezt már hallottam. – A helyiség közepén álló asztalhoz lépett, és felült a szélére, a lábát lógázta. Sokkal inkább tűnt kocsmában pózoló, felfuvalkodott bicskahősnek, mint uralkodónak. – Stavik chievdar beszélt nekem erről az állításodról – folytatta. – De a katonák mást mondtak. Szerintük egy szerelmes földtúró vagy, és úgy tűnt, a hercegnő is azt hiszi, egyenesen érte jöttél. Ha jól tudom, még egy látványos ölelkezés is lezajlott.

– Ismerős arc voltam a számára az idegen földön – válaszolta Rafe. – Nem tehetek róla, hogy rám akaszkodott. Nem vagyok bolond, ha nőkről van szó. A gyönyör egy dolog, de az üzlet más. Nem bukkannék fel egy ellenséges kapuban egy nyári kaland kedvéért.

A komizár szeme rám villant; én Rafe-re meredtem.

– Kaland – biccentett a komizár. – Szóval a béreslegény csupán álca volt?

– A herceg küldött, hogy kitudjam, a leány valóban megszökött-e az esküvő elől, vagy az egész egy előre kitervelt visszavágás volt a korábbi sérelmekért. Ha esetleg nem tudnád, Dalbrecknek hosszú és rázós közös múltja van a legközelebbi szomszédjával. Soroljam fel Morrighan összes aljas tettét? Mindazonáltal a király őszintén tette a házassági ajánlatát, azzal a szándékkal, hogy elássák a csatabárdot.

– És szövetséget hozzanak létre.

– Úgy van.

– És még nagyobb erőkkel támadjanak ellenünk.

– Talán nem erről szól minden politikai lépés? A hatalomról, és hogy miként lehetne még többet szerezni belőle? – tudakolta Rafe hideg, parancsoló hangon, amelyből teljesen hiányzott a meghunyászkodás.

Úgy tűnt, a komizár ezen eltöpreng. A szeme összeszűkült, végül a szája sarka mosolyra húzódott.

– Sokkal inkább tűnsz földtúrónak, mint a herceg nagykövetének – állapította meg, és körbefordult. – Griz! – kurjantotta. – Hol van?

Az egyik kormányzó a tudtára adta, hogy Griz még a Sanctum-teremben tartózkodik, ezért elszalajtottak érte egy őrt. A komizár megmagyarázta, hogy Griz már látta a herceget és az udvartartását, amikor részt vett egy dalbrecki nyilvános ceremónián az elmúlt évben. Képes lesz igazolni – vagy meghazudtolni – a Rafe által elmondottakat.

– Szeretnél változtatni a szavaidon? Az igazság azt jelentené, hogy hamarabb jutok a vacsorámhoz, és ezért hajlandó leszek gyors és viszonylag fájdalommentes halálban részesíteni téged.

– Amit mondtam, úgy van – vágta rá Rafe tétovázás nélkül.

Lélegezz, Lia. Lélegezz. Kadenre néztem segítségért, igyekezvén takargatni rémületemet. Tartozik nekem ezzel.

Állta a pillantásomat, alig láthatóan intett nemet. Megfeledkeztem róla, hogy mindig Venda az első.

A félelem egyre erősebben szorongatta a szívemet. Végignéztem az övekre csatolt rengeteg fegyveren – a kormányzók, az őrök, az ismeretlen vendai fivérek mind viseltek valamit az oldalukon. Tucatnyinál is többen voltak. Még ha képes is lennék rá, hogy egyet lefegyverezzek, egy másikat megöljek, milyen esélyünk lenne Rafe-fel ellenük? Különösen úgy, hogy Rafe kezét hátraláncolták.

Apró lépést tettem előre, és megpillantottam Rafe villanásnyi kézmozdulatát. A néma jelzésre megtorpantam. Mindenki hallgatott. A másodpercek kínzóan lassan múltak, de a komizár mintha mindegyiket élvezte volna. Végül meghallottuk a lépteket: az óriás nehéz dobogással sietett végig a folyosón.

Kitárult az ajtó. Griz lépett be.

– Bedage akki! – kiáltotta a komizár, és Griz válla köré kerítette a karját, majd Rafe elé kísérte. Vendai nyelven magyarázta el, mit állított Rafe.

– Részt vettél a szertartáson, és láttad a herceget az udvartartása körében. Felismered ezt a férfit?

Griz hunyorítva vette szemügyre Rafe-et. Egyik lábáról a másikra állt, esetlennek és idegesnek tűnt, amiért mindenki őt leste.

– Nehéz megmondani. Nagy volt a tömeg a téren, és messze álltam, de… – Megvakarta a fejét, alaposabban szemügyre vette Rafe-et. Észrevettem, hogy a szemében megvillan a felismerés, és a szívem a torkomba ugrott.

– Nos? – unszolta a komizár.

Griz rám sandított. Lélegzet-visszafojtva, dermedten bámultam vissza. Újra Rafe-re nézett, elgondolkodva bólogatott.

– Úgy van, emlékszem erre itt. Ott állt közvetlen a herceg mellett, nyakig egy olyan cicomás kabátban. Nagy barátoknak tűntek. Néhányszor össze is nevettek. – Biccentett, mint aki elégedett az emlékezete szolgálatával, aztán összehúzta heges szemöldökét. – Van még valami?

– Csak ennyi – felelte a komizár.

Griz még egy gyors pillantást vetett rám, aztán megfordult és kisietett.

Igyekeztem lassan, egyenletesen kifújni a belém szorult levegőt. Griz értem hazudott az imént? Vagy Rafe kedvéért? Mindenütt kémek vannak, Lia. Kéz kezet mos, a szemek figyelnek. De Griz nem lehet az. Lehetetlen. Hiszen a lelke mélyéig vendai. Mégis emlékeztem, hogy titokban tartotta a társai előtt folyékony morrighani nyelvtudását.

– Nos hát, cicomás ifjú követ – folytatta a komizár –, mi ez a fontos üzenet a hercegedtől?

– Mint már korábban mondtam, csakis neked szól.

A komizár szeme erre lángot vetett.

– Ne sértegesd a fivéreimet!

A kormányzók fenyegetően mormogtak.

Rafe megadta magát.

– Dalbreck királya haldoklik. Hetek, ha ugyan nem napok kérdése. Addig azonban a herceg keze meg van kötve. Tehetetlen. Utána viszont az ő kezébe kerül a hatalom, és ha ez megtörténik, a dolgok másfelé fordulnak. Fel akar készülni. A hercegnek és az atyjának igen eltérő a véleménye a hatalomról és a szövetségről.

– Miféle vélemény?

– A herceg a jövőbe néz. Úgy gondolja, a házassági szövetségek primitívek; a véleménye szerint az együttműködés Vendával jóval gyümölcsözőbb lenne Dalbreck számára, mint Morrighannel.

– És mi ebből Venda haszna?

– Egy kikötőt szeretnénk Morrighanből, és néhány kilométerre terjedő dombvidéket. A többi a tiétek.

– A herceg nagyratörő álmokat dajkál.

– Érdemes egyáltalán másféléket?

– És honnan tudhatjuk, hogy ez nem csak egy újabb dalbrecki csel?

– Amint az atyja eltávozik, a herceg jó szándéka jeleként maga érkezik, hogy tárgyaljon veled… akkor már királyként, természetesen.

– Ide? – vágott közbe Kaden metsző hitetlenséggel.

Rafe ránézett; az arca nem rezzent, de abban a szempillantásban megláttam rajta a feszültséget. Nem voltam benne biztos, hogy ha a keze szabad, képes lett volna visszafogni magát. Hogy is képzelhettem valaha, hogy barátok?

– Egy később egyeztetendő semleges helyre, Cam Lanteux-ben – felelte, és visszafordította a tekintetét a komizárra. – Hírnököt küld majd a pontos részletekkel. De azt szeretné, ha készen állnátok. A szövetséget sebesen kell megkötni, mielőtt Morrighan megneszeli.

A komizár hosszan, elnyújtott csendben tanulmányozta Rafe-et. Végül megrázta a fejét.

– Nincs okom bízni benned, vagy elhinni neked, hogy a herceg nem ugyanolyan, mint az áruló atyja, vagy annak ármánykodó atyái. Egész Dalbreck egy ellenséges disznóól. – Talpra állt, és körbesétált a helyiségben, a fejét elgondolkodva lehajtotta. – Ugyanakkor… a herceged érdekes játszmába kezdett. Vagy te kezdtél. – Sorra a kormányzók és Kaden arcába nézett, meg a többiekébe, mintha kikérné a véleményüket. Szót azonban nem váltottak, csak halványan biccentettek egymásnak. Végül visszafordult Rafe felé.

– Néhány hét nem sok idő, addig belemehetünk a játékba. Talán még szórakoztató is lesz. Ha a herceg atyja nem hal meg, és a futár nem fut be egy hónapon belül, ezt a rendkívül ostoba követet visszaküldjük a hercegéhez. Darabokban. Időközben magam is lovasokat küldök Dalbreckbe, hogy megbizonyosodjak a király rossz állapotáról.

– Nem is vártam mást – bólintott Rafe.

A komizár közelebb lépett, szinte egymáshoz ért a mellkasuk; a kezét Walther kardjának markolatán tartotta.

– Mi ebből a te hasznod, követfiú?

– Mi más? – vágta rá Rafe. – Hatalom. A herceg nekem is tett bizonyos ígéreteket.

A komizár elmosolyodott. A szemében elismerés csillant.

Hallgattam, ahogy Rafe olyan könnyedén, elegánsan szövi a hazugságait, hogy csaknem magam is elhittem őket. Csodáltam, milyen egyszerűen fonja őket egybe, de aztán eszembe jutott az is, milyen simán hazudott az én szemembe is Terravinben. Ez nem volt új kihívás a számára.

A komizár végül kijelentette, hogy itt már nincs több dolgunk, és mindenkit visszaküldött a Sanctum-terembe azzal, hogy nemsokára ő is odamegy. Még néhány szót váltott egyik-másik kormányzóval, vagy őrrel; neki bezzeg semmiféle kormányzati időőrző nem villogtatta az óráját. Mindez a könnyedség szöges ellentétben állt a korábbi társalgással. Rafe-et darabokban küldik vissza.

Az őrök kivezették Rafe-et, mögöttük a kormányzók is kisorjáztak. Kaden a karomért nyúlt, de a komizár felemelte a kezét.

– Majd én kísérem a hercegnőt – állította meg. – Hamarosan megyünk. Néhány percre lesz szükségem, beszélnünk kell.

– Tudok várni – felelte Kaden.

– Négyszemközt – jött a gyors és végleges elutasítás.

Megfagyott a vérem. Kettesben a komizárral.

Kaden rám pillantott, aztán a komizárra, majd újra rám. Még mindig nem mozdult, azonban tudtam, így vagy úgy, de távozni fog. Jobb lenne, ha én határoznám meg az időt. A feltételeket. Most. A gyomrom összeszorult félelmemben. Most.

– Minden rendben, Kaden – mondtam, nagy erőfeszítés árán tisztán, hangosan formálva a szavakat. A komizárra rá se néztem, mintha ott se lett volna. – Elmehetsz.

Tökéletes helyre vertem az éket.

Ha Kaden most távozik, azt az én parancsomra teszi, nem a komizáréra. A csend váratlan súllyal zuhant ránk. Kaden rám nézett, a szemében láttam, hogy érti, mit tettem. A hűség határait áthelyeztük.

Megrázta a fejét, és távozott, a nehéz ajtó zörögve csukódott be utána. A kár megtörtént, a győzelmet azonban csak rövid ideig élvezhettem. Kettesben maradtam a helyiségben a komizárral.

– Úgy… hát mégiscsak van nyelved.

Nem vettem le a szemem az ajtóról.

– Azok számára, akik megérdemlik a szavaimat.

Egy rántással maga felé fordított.

– Ahhoz képest, milyen ingatag a helyzeted, nem válogatod meg őket túl bölcsen.

– Már nemegyszer mondták ezt nekem.

Fél szemöldökét felvonta, úgy tanulmányozott.

– Különös, hogy semmit sem reagáltál, amikor a követ kimondta, hogy Dalbreck el kívánja árulni Morrighant. Talán egyáltalán nem törődsz azzal, mi lesz a királyságoddal? Vagy talán nem vélted igaznak, amit hallottál?

– Ellenkezőleg, komizár. Minden szavát elhittem. Mindössze nem lepett meg. Ha nem tudnád, az apám vérdíjat tűzött ki a fejemre, mert elszöktem a házassági szövetség elől. Ha a saját apám elárul, miért ne árulhatna el egy királyság is? Belefáradtam a férfiak ármányaiba.

Közelebb húzott magához. A mellkasán a morrighani kézművesek legjobb darabja feszült – Greta ajándékozta a szíjat Walthernek az esküvőjük napján. Hűvös, sötét szemét sűrű, fekete pillák keretezték, szembogarában öntelt fény csillogott. Szerettem volna kikaparni mindkettőt, de nem maradtak körmeim. Szerettem volna tőrt rántani, ám azt is elvették tőlem. Az oldalán lógó kardra sandítottam, és a markolaton ülő vörös jáspisra, Morrighan jelképére. Csaknem elérhető távolságban…