David Nicholls

ÉDES BÁNAT

A mű eredeti címe

Sweet Sorrow

Copyright © 2019 by Maxromy Productions Ltd

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

Szerkesztette

ZÁDOR LÍDIA

ISBN 978 615 104 136 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Hannah-nak, Maxnek és Romynak

Az, amit mi, vagy legalábbis én, magabiztosan emléknek minősítek, azaz olyan pillanatnak, jelenetnek, ténynek, amely valamilyen módon rögzült, és ezáltal megmenekült a feledés homályától, valójában egyfajta narráció, amely folyamatosan zajlik az elménkben, és az előadott történet menet közben gyakran változik. Annak, hogy az élet teljes mértékben elfogadható legyen, számos egymással ellentétes érzelmi érdek szab gátat, és lehetséges, hogy a történetmondó dolga az események oly módon való átrendezése, hogy megfeleljenek a célnak. Egy szó, mint száz, ha a múltról beszélünk, hazudunk, mint a vízfolyás.

William Maxwell: So Long, See You Tomorrow
(Viszlát, holnap találkozunk!)

ELSŐ RÉSZ
JÚNIUS

Ezen a nyáron már hosszú ideje nem tartozott senkihez, semmihez. Nem volt tagja egyetlen klubnak sem, a világon senkihez sem tartozott. Magányos teremtés volt Frankie, kapualjakban ácsorgott és félt.

Carson McCullers: Az esküvői vendég
(Osztovits Levente fordítása)

A világvége

A világvége csütörtökön, délután négy előtt öt perccel, közvetlenül a diszkó után volt esedékes.

Egészen addig akkor álltunk a legközelebb egy hasonló kataklizmához Merton Grange-ben, amikor félévenként egyszer-kétszer szállingózni kezdtek az apokalipszisváró mendemondák. A körülmények nagy vonalakban mindig megegyeztek, és a világvégét soha nem valami banális dolog, mondjuk napkitörés vagy aszteroida okozta. Inkább egy régi maja jóslatról vagy Nostradamus elejtett megjegyzéséről, esetleg valami fura naptári egybeesésről szóló bulvárhír nyomán terjedt el futótűzként, hogy a dupla fizikaóra közepén le fog olvadni az arcunk. A tanár ilyenkor megadóan sóhajtott egyet, és felfüggesztette az okítást, amíg azon civódtunk, hogy kinek az órája a legpontosabb, és mikor kezdődjön a visszaszámlálás, és a lányok lehunyt szemmel, görnyedten kapaszkodtak össze, mintha egy vödör jeges vízre várnának, mi, fiúk pedig hetykén néztünk szembe a sorsunkkal, és csak titkon merengtünk az elmulasztott csókon, a rendezetlen számlán, a szüzességünkön, majd idéztük fel még egyszer, utoljára a barátaink, szüleink arcát. Négy, három, kettő…

Lélegzet-visszafojtás.

Aztán valaki elkiáltotta magát, hogy „BUMM!”, és kitört a megkönnyebbült röhögés. Csak egy kicsit sajnáltuk, hogy életben vagyunk ugyan, de pont a dupla fizikán.

– Öröm, boldogság? Akkor akár folytathatjuk is, ugye?

És megint ott tartottunk, hogy mi történik, ha egy test egy newton erő hatására egy méter utat tesz meg.

De tudtuk, hogy azon a csütörtökön, tizenöt óra ötvenöt perckor, közvetlenül a diszkó után egészen más lesz minden. Öt hosszú éven át vánszorgott csigalassúsággal az idő, de most, az utolsó hetekben, majd az utolsó napokban, kezdett gyökeret verni az eufória és a pánik, az öröm és a félelem elegye, no meg egyfajta őrült nihilizmus. A szülőknek írt levél és a tanítás utáni ottmarasztalás réme már nem hatott ránk, és ki tudta, mi mindent úszhatunk még meg baj nélkül ebben az új világban? Egy csapásra úgy tűnt, hogy a folyosókon elhelyezett tűzoltókészülékekben iszonyú potenciál rejlik, és csak találgathattuk, hogy Scott Parker tényleg megmondja-e a magáét Mrs. Ellisnek, vagy csak kamuzik, és Tony Stevens tényleg megint gyújtogatni fog-e a humán tárgyak épületszárnyában?

Aztán, bármilyen hihetetlen is, elérkezett az utolsó nap, amely verőfényes időre virradt, és a kapunál kitört csetepatéval vette kezdetét. A nyakkendőt sokan a fejükre kötötték, és a csomó vagy öklömnyi bumszli volt, vagy kompakt, mint a gesztenye, a sok rúzs, ékszer és kékre festett haj pedig futurista nightclubot idézett. Hiszen ugyan mit csinálhatnak a tanárok, talán hazaküldenek minket? Persze nem tették, csak sóhajtottak egy nagyot, és intettek, hogy haladjunk. Az utolsó hét, mivel már nem volt védhető ok arra, miért is kéne definiálnunk, mondjuk, a folyóholtágat, a „felnőttélet” nevű micsodának szentelt ötletszerű, felületes és hervasztó órák jegyében telt. Nagyon úgy tűnt, hogy az a bizonyos „felnőttélet” nagyrészt nyomtatványok töltögetéséből és az önéletrajzunk összetákolásából áll. („Hobbi, érdeklődési kör: társas élet, tévé.”) Megtanultuk továbbá nyomon követni a csekkfüzetünk egyenlegét, és bámultuk az ablakon túli, csodaszép időt, és az járt a fejünkben, hogy már nincs sok hátra. Négy, három, kettő…

A szünetben az osztálytermünkben kezdetét vette a fehér egyeningek filccel való összegraffitizése. Úgy görnyedtek egymás háta fölé a fiúk, mint egy orosz börtön tetoválóművészei, és minden szabad felületre jutott valami szentimentális sértés. Vigyázz magadra, te fasz! – írta Paul Fox. Ez az ing messziről bűzlik! – írta Chris Lloyd, és a legjobb barátom, Martin Harper is lírai hangulatba került: azt körmölte a részletgazdagon ábrázolt fütyi és golyók alá, hogy Haverok4ever.

Harper, Fox és Lloyd. Ők voltak akkor a legjobb barátaim, avagy „a” fiúk, és bár keringtek körülöttünk lányok, név szerint Debbie Warwick, Becky Boyne és Sharon Findlay, alapvetően elvoltunk magunkban, és senki sem férkőzhetett közénk. Egyikünk sem játszott hangszeren, mégis zenekarnak képzeltük magunkat. Mindannyiunk számára egyértelmű volt, hogy Harper az énekes és a szólógitáros, Fox a basszgitáros, Lloyd pedig, aki azt hirdette magáról, hogy ő egy „őrült”, értelemszerűen a dobos lett. Nekem pedig maradt a…

– Rumbatök! – mondta Lloyd, majd jót röhögtünk, és a „Rumbatök” is felvétetett a becenevek hosszú listájára. Fox is két keresztbe tett rumbatököt rajzolt most a fehér ingemre, egy koponya alá. Úgy nézett ki, mint valami fegyvernemi jelzés. Debbie Warwick, akinek az anyja stewardess volt, becsempészett egy szatyorra való kávés, tejszínes, mentás meg kókuszos likőrt, mert ezeket az ízeket favorizáltuk, és bőszen grimaszolva prüszköltünk, miután meghúztuk a marokra fogott miniüvegünket. Mindeközben Mr. Ambrose, lábát a tanári asztalon nyugtatva, a Szabadítsátok ki Willy 2-t nézte. Csak háttérzajt szolgáltatott a videókazettáról lejátszott film, pedig kedveskedni akartak vele nekünk, de a kutyát sem érdekelte.

A minilikőr volt az aperitif az utolsó menzaebédünk előtt. A kollektív memória még őrizte a legendás ’94-es kajacsata, azaz a talp alatt robbanó ketchupostasakok, a dobócsillagként süvítő rántotthal-szeletek és a kézigránátként hajigált, héjukban főtt krumplik emlékét. Harper most is kesztyűt dobott Foxnak, mondván, hogy „Na, mered vagy nem mered?”, miközben egy ráncos kolbászt lógatott a csücskénél fogva, mintha így próbálná felbecsülni, milyen messzire szállhat. A tanárok azonban smasszerként strázsáltak az asztalsorok között, és mivel be volt ígérve a csokis piskóta csokiöntettel, a robbanásveszélyes pillanat elillant.

A végzősök évzáróján Mr. Pascoe pontosan azt mondta a beszédében, amit mindannyian vártunk. Arra biztatott minket, hogy tekintsünk a jövőbe, de emlékezzünk a múltra, törjünk magasra, de vészeljük át a mélypontokat, és higgyünk magunkban, de gondoljunk másokra is. Továbbá nemcsak az a fontos, amit megtanultunk, bár szívből reméli, hogy komoly tudással vérteztük fel magunkat, hanem az is, hogy milyen ifjú felnőttek válnak belőlünk. Mi, a cinizmus és a szentimentalizmus közé beszorult ifjú felnőttek nyegléskedve próbáltuk leplezni, hogy megrémültünk és elcsüggedtünk. Gúnyosan vigyorogtunk, és az égnek emeltük a szemünket, de azért láttunk szorosan összekulcsolódó kezeket, és szipogás is hallatszott innen-onnan, amikor elhangzott, hogy tartsuk nagy becsben az itt kötött, életre szóló barátságokat.

– Életre szóló? Na, ne! – mondta fejemet a hóna alá csapva, majd a bütykeivel gyengéden dörzsölgetve Fox. Ekkor már a jutalomosztás zajlott, és mi a székünkbe süppedve néztük, ahogy a szokásos díjazottak megkapják, ami jár nekik. A taps már rég abbamaradt, mire levonultak a színpadról, és a könyvutalványt az álluk alá beékelve, mintha a rendőrségen sorakoznának fel, hogy a sértett kiválassza közülük a támadóját, odaálltak a helyi újság fotósa elé. Ezután a Merton Grange-i iskola szvingzenekara Mr. Solomon, az énektanár vezetésével bénán, kakofonikusan elcsörömpölte Glenn Miller In the Mood című számát.

– De miért? Miért, miért? – így Lloyd.

– Hogy hangulatba jöjjünk – így Fox.

– Miféle hangulatba? – így én.

– Szar hangulatba – így Lloyd.

– Glenn Miller és zenekara Elcseszve című kompozícióját hallják! – kontrázott Fox.

– Nem csoda, hogy lezuhant vele az a gép – mondta Harper, majd amikor a zenebona véget ért, Foxszal és Lloyddal együtt talpra szökkentek, és hármasban kiabálták, hogy: „Bravó, bravó!” A színpadon pedig Gordon Gilbert, aki eléggé elmeháborodott benyomást keltett, két kézzel megmarkolta a harsonája tölcsérét, és röppályára küldte a hangszert, amely egy pillanatra megállt a levegőben, majd a parkettre zuhant, és meggyűrődött, mint egy konzervdoboz. Míg Mr. Solomon leüvöltötte Gordon fejét, mi átcsoszogtunk a diszkóba.

De tisztában vagyok vele, mennyire hiányzom a fentiekből én. Elég jól emlékszem arra a napra, de ha próbálom leírni a saját szerepemet, rá kell döbbennem, hogy olyasmik után kutatok az agyamban, amit láttam vagy hallottam, és nem olyasmik után, amit mondtam vagy csináltam. Bizony, akkoriban az volt a különös ismertetőjegyem, hogy nincs rajtam semmi különös. „Charlie keményen dolgozik, hogy megfeleljen az alapkövetelményeknek, és ez nagyrészt sikerül is neki.” Ez volt a legtöbb, amit elértem, és a záróvizsgák után ez az igen halovány reputációm is tovább halványult. Nem csodáltak, de nem is vetettek meg, nem rajongtak értem, de nem is féltek tőlem. Nem voltam az iskola réme, aki terrorizálja a társait, de ismertem jó pár ilyen alakot, és nem léptem közbe, ha a falka rávetette magát az áldozatára, mert bátor sem voltam. Az évfolyamunkra egyébként igencsak rányomta a bélyegét a fiatalkorú bűnözők, azaz biciklitolvajok, bolti szarkák, gyújtogatók erős jelenléte, és én távol tartottam ugyan magamat a legijesztőbb arcoktól, de nem barátkoztak velem a könyvutalványokkal elhalmozott, okos, engedelmes társaim sem. Nem alkalmazkodtam, de nem is lázadtam, nem voltam sem kollaboráns, sem ellenálló: kerültem a balhét, de nem keveredtem bele semmi másba sem. A humor értékes valuta volt a suliban, és én, ha nem is számítottam az osztály bohócának, nem voltam híján a szellemességnek. Ki is vívtam olykor egy-egy meglepett kacajt, de a legjobb poénjaimat vagy elnyomta egy harsányabb hang, vagy késve érkeztek, olyannyira, hogy sokszor még most, húsz év múltán is azon agyalok, mit kellett volna mondanom ’96-ban vagy ’97-ben. Tudtam, hogy nem vagyok kifejezetten csúnya – ha az lettem volna, azt tudatták volna velem –, és homályosan el is jutott az agyamig, hogy összesúgnak és vihorásznak a hátam mögött a lányok, de ugyan mit kezdett volna ezzel egy olyan srác, akinek ötlete sem volt, hogy mit mondjon nekik? Apámtól egyes-egyedül a magasságomat örököltem, a szemem, az orrom, a fogsorom és a szám Anyué volt. Apu mondta is, hogy fordítva rosszabb lenne, de sajna, rám hagyományozta azt a hajlamát is, hogy görnyedten jár, nehogy túl sok helyet foglaljon. Hála a mirigyek és a hormonok szerencsés összjátékának, megkímélt a sors a pattanásoktól, amelyek oly sok ember serdülőkorán ejtettek, szó szerint, súlyos sebeket, és vézna sem voltam a szorongás miatt, meg dagi sem az üzemanyagként fogyasztott csipsztől és dobozos löttyöktől, mégsem kölcsönzött magabiztosságot a külsőm. Nem kölcsönzött magabiztosságot semmi.

Körülöttem mindenki ugyanolyan elszántsággal igazgatta, állítgatta a személyiségét, mint a ruházatát meg a hajviseletét. Képlékeny műanyag figurák voltunk, és még bőven maradt időnk a kísérletezésre, mielőtt kialakulna és megszilárdulna a kézírásunk, a politikai hovatartozásunk, meg az, ahogy nevetünk, járunk, leülünk. Az utóbbi öt év mintha egyetlen nagyszabású, kaotikus színházi próba lett volna: ledobott jelmezek, viselkedésformák, barátságok, vélemények hevertek a padlón. A „szereplők” számára ez ijesztő is volt, meg felvillanyozóan izgalmas is, a szülők és a tanárok szemében viszont, akikre a kupi felszámolása hárult, őrjítőnek és abszurdnak tűntek a szeszélyes, egyben veszélyes rögtönzések.

Már nem volt messze az idő, amikor idomulnunk kell majd valami szerephez, amely talán egész tűrhetően illik ránk, de ha megpróbáltam mások szemével nézni magamat (ez olykor, késő este, szó szerint is megtörtént, amikor hátranyalt hajjal meredtem apám borotválkozótükrére), azt láttam, hogy… Szóval nem láttam semmi különöset. Az akkori fotóim a rajzfilmfigurák korai prototípusait juttatják eszembe, amelyek már hasonlítanak a későbbi, kész verzióra, csak valahogy nem stimmelnek az arányok, így az összkép sem.

Mindez persze nem sokat segít. Úgyhogy képzeljenek el egy másik fotót, az osztályképet, amelyet mindenki őriz, és amelyen csak hunyorítva lehet kivenni az arcokat. Na, most az ilyen osztályképeken, akár öt, akár ötven éve készültek, mindig van a középső sorban egy alak, aki mintha ismerős lenne, de semmiféle anekdota, asszociáció, botrány, hőstett nem ugrik be róla. Azt kérdezik, hogy nálunk ki volt az?

Hát Charlie Lewis.

Fűrészpor

A végzős diszkó a Róma hanyatlását idéző züllésről volt híres. (E téren csak a biosz-terepgyakorlat vetekedett vele.) A helyszín az iskola sportcsarnoka volt, ahová simán befért volna egy utasszállító repülőgép. A meghitt hangulat érdekében ősrégi zászlófüzéreket aggattak a bordásfalakra, a plafonról lógó láncon pedig tükörgömb fityegett, mint valami középkori buzogány, de így is üresnek és sivárnak hatott az irdatlan méretű tér. Az első három szám alatt az agyonkoptatott, poros parkett két szélén, a padokon kuporogva méregettük egymást, mint a csatatér két oldalán felsorakozott harcosok. Közben kézről kézre jártak Debbie Warwick utolsó szíverősítővel teli miniüvegei, míg végül csak Cointreau maradt, és ezt a határt már senki sem merte átlépni. Mr. Hepburn, a föcitanár, egyben DJ, kétségbeesetten váltott át az I Will Survive-ról a Baggy Trousersre, aztán a Relaxre, majd Mr. Pascoe szólt neki, hogy halkuljon el egy kicsit a zene. Egy és negyed óránk volt még, de csak pocsékoltuk az időt…

Aztán jött a Blur Girls & Boys című dala, és mintha csak valaki jelt adott volna, elözönlötte a nép a parkettet. Vadul táncolt mindenki, majd teli torokból üvöltöttük az egymást követő pop-house himnuszokat. Mr. Hepburn, az egészségügyi és biztonsági szempontokra fittyet hányva, le sem vette a hüvelykujját a kibérelt stroboszkóp nyomógombjáról. Mi pedig ámulva néztük a villódzó ujjainkat, miközben arcunkat beszippantva, ajkunkat beharapva hadonásztunk meg dobogtunk, mint a tévéhíradóban látott raverek, míg csuromvizes nem lett az ingünk. Amikor észrevettem, hogy kezd elkenődni a Haverok4ever felirat, egy csapásra szentimentálisan viszonyultam az örökbecsű ereklyéhez. Visszafurakodtam a padhoz, elővettem az ott letett zsákomból a régi tesipólómat, és miután az arcomhoz nyomtam, hogy lássam, megfelel-e a legalapvetőbb kritériumoknak, elindultam a fiúöltöző felé.

Ha egy zárt tér falait és alapzatát valóban átitatják az ott megfordult emberek érzelmei, ahogy azt a horrorfilmek állítják, akkor az az öltöző alighanem ördögűzésre szorult, hiszen szörnyű dolgoknak volt tanúja. Egyszer például eltemettük a kis Colin Smartot a ki tudja, mióta ott hányódó, penészes törölközőkből és leírhatatlan szagú zoknikból rakott, tőzegmocsár sűrűségű kupacba, Paul Bunce-ra pedig olyan erőteljesen húztuk rá az alsógatyáját, hogy a balesetin kötött ki. Valóságos ketrecharcaréna volt ez a helyiség, ahol semmilyen fizikai vagy mentális ütés, rúgás, harapás nem minősült tilalmasnak. Most, amikor utoljára ültem le a padra, vigyázva, nehogy tovább gyarapítsam a kabátakasztók áldozatainak a számát, úrrá lett rajtam valami elképesztő szomorúság. Ilyen lenne a nosztalgia? – suhant át az agyamon, de nem nagyon hittem, hogy erről lenne szó, hiszen miért tápláltam volna nosztalgikus érzéseket a folyékony szappannal telenyomott tolltartók vagy a fülsiketítően csattanó, vizes törölközők iránt? Inkább azt sajnálhattam, ami nem történt meg, vagyis azt, hogy nem mentek végbe a nagy változások, valahogy úgy, mint amikor a gubó kemény védőburka alatt lebomlanak a sejtfalak, fortyogva-kavarogva átrendeződnek a molekulák, majd a szétrepedt gubóból előbújik egy hosszabb, szőrösebb és a jövőjét illetően bizonytalanabb hernyó.

Akkoriban azon vettem észre magam, hogy hajlamos vagyok az efféle lélekbúvárkodó merengésre, és ott, az öltözőben ingerült fejmozdulattal ráztam le magamról, szó szerint, az introspekciót. Hiszen előttünk állt a nyár, és úgy gondoltam, hogy a múlt feletti sajnálkozás és a jövőtől való rettegés eme kis szünetében akár jól is érezhetném magam, élhetném az életemet, és történhetne velem valami…

Eszembe jutottak a barátaim, akik bent, a sportcsarnokban járják robotikus táncukat. Gyorsan átcibáltam a fejemen a régi tesipólót, majd átfutottam az egyeningemre körmölt üzeneteket, és lent, deréktájon szemembe ötlött a kék tintával, szép, akkurátus betűkkel odaírt szavak:

Sokat sírtam miattad.

Gondosan összehajtottam az inget, és betettem a tornazsákomba.

Mr. Hepburn épp a Jump Aroundot nyomatta, és a korábbinál vadabb, agresszívebb volt a tánc: a fiúk úgy rontottak egymásra, mintha az ajtót akarnák betörni.

– Istenem, Charlie! – szólt oda nekem Miss Butcher, a drámatanárnő. – Micsoda érzelemdús pillanatok!

A nap folyamán olyan mértékben turbózódtak fel a jól ismert szenvedélyek, a rosszindulat, az érzékenység, a szerelem és a vágy, hogy az már fenntarthatatlan volt. Vibrált-zsongott a levegő, és én, mintegy ez elől menekülve, behajtogattam magam a mászóka rúdjai közé, majd az ingemre nagy műgonddal ráírt szavak körül forogtak a gondolataim. Próbáltam hozzárendelni egy arcot, és megkeresni a táncolók tengerében, de valahogy úgy jártam, mint a krimikben, ahol képtelenség rájönni, hogy ki a gyilkos, mert mindenkinek van indítéka.

Közben a parketten újabb őrület tört ki: a fiúk felmásztak egymás hátára, és amikor a vágtázó „lovak” összetalálkoztak, „lovasaik” megpróbálták kivetni egymást a nyeregből, mint a kopjás bajvívók. A zene sem nyomta el a parketten landoló hátak puffanását, és hamarosan igazi, komoly bunyó robbant ki. Valakinek a kezében egy kulcscsomót is megpillantottam, és Mr. Hepburn a közrend helyreállítása érdekében benyomta a Spice Girlst. Ez felért egy vízágyús tömegoszlatással, ugyanis a fiúk pillanatok alatt kiiszkoltak a terem szélére. A helyüket átvevő lányok szökdécselve fenyegették egymást az ujjukkal, és Miss Butcher is leváltotta a kormányrúdnál Mr. Hepburnt, aki odaintett nekem, majd szétnézett, mintha forgalmas úton kelne át, és nekivágott a táncparkettnek.

– Na, mit szólsz, Charlie? – kérdezte, amikor odaért hozzám.

– Pályát tévesztett, tanár úr.

– Amit a klubszcéna elveszített, azt megnyerte a geográfia – felelte Mr. Hepburn, majd ő is behajtogatta magát a mászóka rúdjai közé, és hozzátette: – Most már nyugodtan szólíts Adamnek. Hiszen mindketten civil állampolgárok vagyunk, azaz leszünk, mennyi is…? Fél óra múlva! Úgyhogy fél óra múlva annak szólítasz, aminek akarsz!

Kedveltem Mr. Hepburnt, és csodáltam a leplezetlen, sőt fennen hangoztatott közönnyel szembeni kitartását, mégis az suhant át az agyamon, hogy: Már megbocsásson, tanár úr, de mi értelme van ennek? Azon tanerők közül, akiknek voltak ilyen ambícióik, neki sikerült a legjobban a mutatvány, hogy jó fejnek tűnjön, de ne legyen behízelgő a modora. „Csúcsszuper hétvégékről” meg tantestületi intrikákról ejtett el izgi célzásokat, és a lázadás apró jeleivel (meglazult nyakkendő, borosta, borzas üstök) is sugallni próbálta, hogy bajtársak vagyunk. Olykor a nép közé szórt cukorka gyanánt még „csúnya szavak” is elhagyták a száját.

Ezzel együtt nem tudtam elképzelni olyan univerzumot, amelyben Adamnek szólítom.

– Amúgy izgatottan várod az egyetemet?

Rögtön felismertem a motiváló-buzdító szónoklat nyitányát.

– Nem hinném, hogy egyetemre fogok menni, tanár úr.

– Azt sosem tudhatod. Azért jelentkeztél, nem?

Bólintottam.

– Képzőművészet, informatika, grafikai tervezés.

– Az szuper.

– De nem elég jók hozzá a jegyeim.

– Ezt sem tudhatod még.

– Abszolút biztosra veszem, tanár úr. A vizsgák felére be sem mentem.

Mr. Hepburn a térdemre koppintott az ökölbe szorított kezével, de csak egyszer, aztán jobb belátásra tért.

– Akkor sincs veszve semmi – mondta. – Levizsgázhatsz újra, vagy jelentkezhetsz valami kevésbé konvencionális pályára. Egy ilyen tehetséges fiú, mint te…

Ritka kincsként őriztem a dicsérő szavakat, amelyekkel elhalmozta a vulkánprojektemet: olyanokat mondott, hogy a művem az utolsó szó a vulkánkeresztmetszetek tárgykörében. Mintha valami alapigazságot tártam volna fel, amely századokon át elkerülte a vulkanológusok figyelmét. De erre az icipici kampóra azért nehéz lett volna felakasztani a „tehetség” szót.

– Á, nem, tanár úr, elmegyek dolgozni. Szeptemberig még adok magamnak időt, aztán…

– Ma is kristálytisztán emlékszem a vulkánjaidra. A keresztvonalkázás szuper volt.

– Jó régen volt az már – mondtam vállvonogatva, majd abszolút váratlanul és nagy-nagy rémületemre rádöbbentem, hogy megnyomtak bennem valami kapcsolót, és sírhatnékom támadt. Most mit csináljak? Meneküljek fel a mászóka tetejére?

– De ezzel talán kezdhetnél valamit.

– A vulkánokkal?

– Nem, a rajzkészségeddel. Ez a grafikai tervezés jól hangzik. Ha esetleg akarsz velem beszélgetni erről, miután megjöttek az eredmények…

Vagy talán nem is az a megoldás, hogy feljebb mászom, hanem az, hogy lelököm Mr. Hepburnt. Hiszen nem vagyunk túl magasan, nem esne nagyot…

– Jó lesz ez nekem úgy, ahogy elterveztem, tényleg – erősködtem.

– Rendben, Chaz, rendben, de hadd mondjak neked egy titkot. – Azzal Mr. Hepburn közelebb hajolt, és az arcomba csapott a sörszagú lehelete. – Szóval az a helyzet, hogy ami most történik, az nem számít. Illetve azért számít valamennyit, de nem olyan sokat, mint gondolnád, és még fiatal vagy, annyira fiatal vagy! Mehetsz egyetemre most rögtön, vagy később, amikor már készen állsz rá, de a lényeg, hogy tömérdek. Időd. Van! Istenem… – Mr. Hepburn bájosan a mászóka fakeretéhez dörzsölte az arcát, majd folytatta: – Istenem, ha egyszer arra ébrednék, hogy újra tizenhat éves vagyok!

Már épp levetettem volna magam a mászókáról, de ekkor Miss Butcher, áldja meg az ég, felfedezte magának a stroboszkópot, és jó hosszan rátapadt az ujja a nyomógombra. Aztán sikongatás hallatszott, és felbolydult a parkett népe, majd rémülten állták körbe Debbie Warwickot, aki a villódzó fényben, az MMMBop alatt köhögni kezdett, aztán szanaszét lövellte magnéziumfehér hányadékát, összefröcskölve a közelben lévők cipőjét és csupasz lábikráját. Gyorsan követték egymást az újabb és újabb adagok, mint valami pokoli, stop motion technikával készült animációs filmben. Debbie a szájára tapasztotta a kezét, de ezzel csak azt érte el, hogy nagyobb sugárban jött belőle az áldás, mint amikor befogjuk az ujjunkkal a slag végét. A végén görnyedten, magára hagyva ácsorgott az egyszerre röhögő és sikítozó társai alkotta kör közepén, Miss Butcher pedig csak ekkor kapcsolta le a stroboszkópot, és tipegett oda lábujjhegyen, hogy nyújtott karral, kézujjheggyel megcirógassa Debbie hátát.

– Tisztára, mint a Studio 54 – jegyezte meg Mr. Hepburn, azzal lemászott a földre. – Megártott a stroboszkóp. – A zene szünetelt, amíg a károsultak durva papírtörölközőket ragadtak, és letörölgették a lábukat, Parky, a karbantartó pedig hozta a fűrészport és a fertőtlenítőt. Ezeket mindig készenlétben tartották az efféle bulikon. – Húsz percük van még, hölgyeim és uraim! – jelentette be Mr. Hepburn, miután újra elfoglalta a helyét a vezérlőpultnál. – Ismétlem, húsz perc! Azaz ideje kicsit lassabbra venni a tempót…

A lassú számok az iskola által jóváhagyott lehetőséget biztosítottak arra, hogy a táncolók álló helyzetben egymásra feküdjenek. A 2 Become 1 első akkordjaira kiürült a parkett, de a széleken izgatott, sőt pánikszerű tárgyalások folytak, miközben, hála a technikusoknak, a gép kibüfögött némi szárazjeget, és derékig érő köd ereszkedett a csarnokra. Elsőként Sally Taylor és Tim Morris gázolt át rajta, majd Sharon Findlay és Patrick Rogers, a suli szexuális pionírjai, akik egymás nadrágja, illetve szoknyája alá nyúlva vonultak be, mintha tombolajegyeket húznának. Őket Lisa „A Test” Boden és Mark Solomon követte, majd Stephen „Shanksy” Shanks és Alison „Királynő” Quinn szökkent át könnyedén a leszórt fűrészporon.

De ezek a duók már idős házaspárnak számítottak a szemünkben. A nép „friss húst” követelt, és lőn: a hátsó sarokban vad kurjongatás tört ki, amikor a kis Colin Smart kézen fogta Patricia Gibsont. Széles folyosó nyílt előttük, és Patricia, miközben kihúzták-vonták-tuszkolták a reflektorfénybe, a szabad kezével eltakarta az arcát, mint a tárgyalásra elővezetett vádlott. Aztán csarnokszerte egymást követték a kamikazeakciók, és a bejelentkező partnereket hol szívesen fogadták, hol elutasították a fiúk-lányok. A hoppon maradtak vitézül mosolyogva viselték sorsukat az ütemes taps közepette.

– Ezt nagyon utálom, te nem?

Helen Beavis, aki csatlakozott hozzám a mászókán, ifjú képzőművész és gyeplabdabajnok volt. A magas, erős testalkatú lányt időnként Téglának becézték, de csak a háta mögött.

– Nézd! – mutatta. – Lisa az egész fejét be akarja tömni Mark Solomon szájába.

– És mibe, hogy Marknak még a rágója is ott van…?

– Igen, az jár szájról szájra. Pingpongoznak vele.

Tettünk néhány félszeg kísérletet a barátkozásra Helennel, de nemigen sült ki belőle semmi. A képzőművészet-szakkörön a menő arcok közé tartozott: nagy méretű, absztrakt képeket festett, olyan címekkel, mint például Megosztottság, és mindig száradt a kemencében valami fazekasmunkája. Ha a képzőművészet az érzelmekről és az önkifejezésről szól, akkor én maximum „ügyes rajzoló” lehettem. Részletgazdag, sűrűn keresztvonalkázott zombik és űrkalózok kerültek ki a ceruzám alól, no meg koponyák, amelyeknek még volt egy eleven szeme. Ez a számítógépes játékokból, képregényekből, sci-fikből és horrorfilmekből ismert, kifinomultan erőszakos motívum méltán kelthette volna fel a neveléspszichológusok figyelmét.

– Hadd mondjak neked valamit, Lewis! – szólított meg egyszer a szavakat szép komótosan ejtve Helen, miközben a kartávolságra eltartott intergalaktikus zsoldosomat méregette. – Férfifelsőtestet tényleg tudsz rajzolni – tette hozzá némi hatásszünet után. – Meg palástot is. Képzeld el, mi lenne, ha egyszer rajzolnál valami valódit!

Nem válaszoltam. Helen Beavis túl okos volt hozzám a maga csöndes, feltűnésmentes módján. Neki nem kellett könyvutalványokkal igazolnia az eszét, és humora is volt, de a legjobb poénjait a maga szórakoztatására morogta az orra alá. A mondatai pedig a szükségesnél több szót tartalmaztak, és mivel szinte mindegyik rejtett valami ironikus csavart, sosem tudtam, hogy azt gondolja-e, amit mond, vagy az ellenkezőjét. Márpedig a szavakkal akkor is hadilábon álltam, ha egyértelmű volt a jelentésük, úgyhogy a barátságunk leginkább azon feneklett meg, hogy nem tudtam lépést tartani Helennel.

– Tudod, mi kéne ebbe a tornaterembe? – szólalt meg most. – Pár hamutartó! Felszerelhetnék például a korlát rúdjainak a végére. Tényleg, szabad már cigiznünk?

– Hát, még… még húsz percig nem.

Helen Beavis iskolánk élsportolóira eléggé jellemző módon szenvedélyes dohányos volt. Órák után nagyjából a kapuban gyújtott rá, és ha nevetett, úgy járt le-fel a szájában a mentolos Marlboro, mint Popeye, a tengerész pipája. Egyszer annak is a szemtanúja voltam, hogy befogja az egyik orrlyukát, majd átröppen a taknya a fagyalsövény fölött. Nem hiszem, hogy láttam volna már az övénél bénább frizurát: a feje búbját punktaréj ékesítette, hátul viszont hosszú és tartás nélküli volt a haja, és mindezt két kis hegyes oldalszakáll súlyosbította, amelyekhez hasonlót golyóstollal szokás a fényképekre firkálni. Márpedig a tizenhat évesek titokzatos algebrája szerint béna haj plusz művészkedő hajlam plusz gyeplabda plusz borotválatlan láb egyenlő leszbi, amely egy többértelmű szó volt akkoriban a fiúk ajkán: éppúgy jelenthetett nagy érdeklődést kiváltó csajt, mint totál érdektelent. Kétféle leszbi létezett, nem több, és Helen pedig nem az a fajta volt, akit Martin Harper magazinjaiban lát az ember, így a fiúk vajmi kevés figyelmet fordítottak rá, és biztosra veszem, hogy neki ez tökéletesen megfelelt. Én azonban kedveltem, és imponálni akartam neki, de többnyire csak annyit értem el, hogy lassan ingatni kezdte a fejét.

Végre üzembe helyezték a láncán forgó tükörgömböt is.

– Á! Ez valami varázslatos – mondta Helen, és a lassan keringő párok felé intett a fejével. – Mindig arra mennek, amerre az óramutató. Neked is feltűnt?

– Ausztráliában fordítva csinálják.

– Az Egyenlítőn meg csak álldogálnak félszegen. – Ekkor olvasztotta magába a Spice Girls 2 Become 1-ját Whitney Houston jó meleg, szirupos Greatest Love of Allja. – Pfuj! – adott hangot a véleményének a vállát felhúzva Helen. – Mindannyiunk érdekében remélem, hogy nem a gyerekek jelentik a jövőt.

– Szerintem Whitney Houston nem pont a mi sulinkra gondolt.

– Hát, nyilván nem.

– És még valamit nem értek ebben a dalban – mondtam. – Miért ne lenne annál nagyobb szeretet, hogy megtanulod szeretni önmagad?

– Talán több értelmet nyer, ha félrehallod – felelte Helen, majd füleltünk egy kicsit.

– Ha megtanulod szaratni önmagad… – kezdtem.

– …nincs annál nagyobb szaratat – folytatta Helen. – Megy ez, mint az ágyba szaratás. És az a vicc, hogy kábé minden szerelmes dalnál működik ez a félrehallás.

– Szarat téged, jeee-jeee-jeee!

– Ahogy mondod.

– Kösz, Helen. Már sokkal jobban értem a Greatest Love of Allt.

– A vendégem voltál – mondta Helen, majd ismét a táncparkett felé fordultunk. – Trish szemmel láthatóan boldog – jegyezte meg Helen, miközben elmélyülten figyeltük, ahogy Patricia Gibson, szemét változatlanul eltakarva, egyszerre próbál táncolni és hátrálni. – Colin Smart gatyája érdekes alakot öltött. Fura helyen tárolja a körzőjét meg a vonalzóját – folytatta Helen, és a levegőbe bökött a remegő ujjával. – Báing! Egyszer volt részem ilyesmiben a karácsonyi metodista diszkóban. Az illető nevét nem áll szabadságomban elárulni, de hidd el, hogy nem túl kellemes érzés. Mintha egy cipősdoboz sarkával bökdösnék a csípődet.

– Hát, gondolom, a fiúknak azért jobban bejön a dolog, mint a lányoknak.

– Akkor dörgöljétek egy fához, vagy mit tudom én! Mert ez iszonyú bunkóság, akarom mondani, udvariatlanság. Hagyd ki az arzenálodból, Charles. – A csarnok más pontjain kezek vándoroltak a fenekekre, majd időztek el rajtuk sután, petyhüdten, riadtan, vagy gyúrták őket, mint a pizzatésztát. – Szóval baromi gusztustalan látvány – tette hozzá Helen. – És ezt nem csak a sokat magasztalt leszbiségem mondatja velem.

Kínosan fészkelődtem a rúdon. Nem voltunk hozzászokva a dolgok nyílt, őszinte kitárgyalásához, úgyhogy gondoltam, jobb, ha ezt elengedem a fülem mellett. Aztán egyszer csak…

– Akarsz táncolni? – szólalt meg Helen.

Összeráncoltam a homlokom.

– Á, nem – mondtam végül. – Megvagyok nélküle.

– Aha. Én is. – Eltelt egy kis idő, majd: – De ha fel akarsz kérni valaki mást…

– Tényleg nem hiányzik annyira.

– Semmi eget rengető szerelem, Charlie Lewis? Semmi nagy titok, amitől meg akarsz szabadulni most, a végórában?

– Nekem nem igazán megy ez a… dolog. Neked?

– Nekem? Á, nem, én lélekben kábé halott vagyok. És a szerelem amúgy is egy burzsoá konstrukció. Ez az egész… – intett a táncparkett felé a fejével Helen. – Szóval ez igazából nem is szárazjég, hanem a sunyító-lapító feromonok gomolygó köde. Szagold csak meg! – biztatott, és beleszimatoltunk a levegőbe. – A szerelemnek… Cointreau- és fertőtlenítőszaga van.

Ekkor begerjedt az erősítő, majd a mikrofonhoz túl közel álló Mr. Hepburn ezt harsogta:

– Utolsó szám, hölgyeim és uraim, a legeslegutolsó szám! Szeretném látni, hogy mindenki táncol valakivel! Bátorság, emberek!

Miután felcsendültek a Careless Whisper első taktusai, Helen egy összehajoló csoport felé intett a fejével. A kis csapatból most kivált egy, azaz egy lány, név szerint Emily Joyce, és elindult felénk, majd szólt is hozzánk, de még nem volt elég közel ahhoz, hogy halljuk.

– …

– Mi?

– …

– Nem ért…

– Helló-ó! Csak köszöntem, ennyi.

– Helló, Emily!

– Helen!

– Hát, helló, Emily!

– Micsinátok ti itt?

– Voyeurködünk – közölte Helen.

– Mi van?

– Leselkedünk – segítettem ki Emilyt.

– Láttátok, hogy Mark benyúlt Lisa szoknyája alá?

– Nem, attól tartok, erről lemaradtunk – mondta Helen. – Arról viszont nem, amikor csókolóztak, és az bizony nem volt semmi! Láttál már olyat, hogy a kockás piton lenyel egy kis folyami disznót, Emily? Állítólag kiakasztja az állkapcsát ott hátul, és…

Emily bosszúsan hunyorított Helenre.

– Mi van?

– Mondom, láttál már olyat, hogy a kockás piton lenyel egy kis…

– Figyu, akarsz táncolni, vagy nem? – csattant fel türelmetlenül Emily, és megbökte a térdkalácsomat.

– Ne is foglalkozzatok velem! – mondta Helen.

Azt hiszem, nem kizárt, hogy felfújtam az arcomat, aztán kiengedtem a levegőt, mielőtt azt feleltem, hogy „Oké”, és leszökkentem a földre.

– El ne taknyoljatok egy hányásfolton, gerlepár! – szólt utánunk Helen.

Lassúzás

Kinyújtottam oldalvást a két karomat, és pár másodpercig csak álltunk egymás kezét szorongatva, mint a nyugdíjasok a táncos klubdélutánon. Végül Emily korrigált, és miután a derekára helyezte a kezemet, nekivágtunk az első kis körnek. Lehunyt szemmel próbáltam tetten érni valamilyen emóciót. A mesterséges csillagfény romantikus hangulatot sugallt, és a szaxofon reszelős hangjának, meg annak, hogy az egyik kezem Emily medencecsontján, a másik a melltartója kapcsán pihen, elégnek kellett volna lennie ahhoz, hogy felszikrázzon a vágy. De a kínos zavar volt az egyetlen érzelem, amit felismertem, vágyni pedig csak arra vágytam, hogy legyen már vége a számnak. A szerelem és a vágy ugyanis gyakran volt közröhej tárgya, és Lloyd most is sokatmondóan mozgatta a nyelvét a falnál, Fox pedig nekem hátat fordítva cirógatta a két lapockáját. Úgy igazítottam a jobb kezemet, hogy csak a középső ujjamat lássák (ez akkor és ott roppant szellemes riposztnak tűnt a szememben), majd elforogtunk másfelé, miközben rendületlenül szólt a ráspolyos hangú szaxofon. Mondj már valamit, mondj már valamit!

Emily szólalt meg előbb:

– Fiúszagod van.

– Ó! Hát, igen, ez a régi tesipólóm. Hirtelen nem találtam mást, bocs.

– Nem baj, nekem ez bejön – mondta Emily, majd beleszuszogott a nyakamba, és valami nedveset éreztem, ami csók éppúgy lehetett, mint bevizezett mosdókendő. A nagyanyai puszikat leszámítva összvissz kétszer adtam, illetve kaptam addig csókot, bár a szóban forgó eseteket talán élethűbben írja le a „pofakarambol” kifejezés. Első ízben a római romoknál tett tanulmányi kiránduláson, az audiovizuális kiállítás megtekintése-hallgatása közben történt meg velem a dolog. Nincs semmi észszerű ok arra, hogy miért kellene valakinek csak úgy magától, ösztönösen tudnia csókolózni, ahogy a hódeszkázást vagy a sztepptáncot sem lehet megtanulni úgy, hogy nézzük. Becky Boyne azért nyilván megpróbálta, és nyilván a Disney-meséket választotta oktatási segédanyagnak, ugyanis feszes, száraz rózsabimbóvá préselte össze a száját, és körbepötyögtette vele az arcomat, mint az etetőből csipegető madár. A filmekből azt is megtanulhattuk, hogy nem csók a csók, ha nem csap zajt, így a fizikai kontaktust mindig némi cuppogás kísérte, amely kábé annyira hatott élethűen, mint a lódobogást utánzó hangeffektus. Felmerült továbbá a kérdés, hogy a szem nyitva marad vagy lecsukódik? Én nyitva tartottam, nehogy rajtunk üssenek, és a Becky háta mögötti tábla szövegét olvasgattam. Megtudtam, hogy a rómaiak voltak a padlófűtés úttörői, és közben a pötyögés-cuppogás intenzitása egyre fokozódott. Olyan volt, mintha a beragadt tűzőgépet próbálná jobb belátásra bírni valaki.

A Sharon Findlay-vel váltott dühödt, tátott szájas, cápatámadást idéző csók viszont egészen más volt. A kanapé mögött, a háttámlához préselődve dolgoztunk egymáson Harper „bűnbarlangjában”, azaz a pincéjükben kialakított, bizonyos fokig hírhedtté vált betonbunkerben, amely péntek esténként a Playboy-villa „betegszobájára” emlékeztetett. Itt rendezte Harper a zárt körű, extravagáns „DVD-partijait”, ahol a saját márkás világos sört vízben oldódó aszpirintablettával dobtuk fel, mint a martinit az olajbogyóval, és szívószállal ittuk. Hatott is, ahogy kell, ezért csókolóztunk a kanapé mögött, pormacskák és döglött legyek gyűrűjében. Akkor tudatosult bennem igazán, hogy a nyelv egy kőkemény, bőrrel nem fedett izom, mint a tengericsillag karja. Úgy küzdött a nyelvünk, mint két részeg, akik nem férnek el egymás mellett a szűk folyosón. Ha megpróbáltam felemelni a fejemet, a grépfrút levének a kifacsarásához is elegendő erővel nyomtak vissza a porba. Mindmáig megmaradt bennem egy emlékfoszlány: az, hogy Sharon Findlay a számba büfizett, mire felpuffadt az arcom, majd amikor az ajkaink végre szétváltak, Sharon úgy törölte meg a száját, hogy végighúzta a karja teljes hosszán. A megrázó élmény utóhatásaként kisebesedett az állam, valamint kicsit felszakadt a szám két sarka meg a nyelvem töve, és hányingerem is volt, miután konzervatív becslés szerint is került a számba két-három deci idegen nyál. De furcsamód izgató is volt a dolog, valahogy úgy, mintha felültem volna a hullámvasútra vagy valami ahhoz hasonlóra. Hirtelen nem is tudtam, hogy most rögtön szeretném-e csinálni még egyszer, vagy inkább soha többé.

Sharon még azon az estén megszabadított a dilemmámtól, ugyanis összeszűrte a levet Patrick Rogersszel. Most, a sportcsarnokban épp elhaladtunk mellettük Emilyvel. A diszkógömb alatt nyalták-falták egymást, én pedig megint valami nedveset éreztem a nyakamon, majd Emily mormolt valamit, amit nem hallottam jól.

– Tessék?

– Azt mondtam, hogy…

De megint a nyakamba mormolt, így csak annyit tudtam kivenni, hogy „kádban”.

– Nem hallom!

Emily megismételte, hogy „pamparam-pamparam kádban”, és belém nyilallt, hogy talán úgy vélekedik, hogy rám férne egy fürdés? Lejjebb csavarhatnák már azt a zenét…

– Bocsi, mondd még egyszer!

Emily megint motyogott valamit.

– Oké. Akkor még egyszer, utoljára.

Emily lefejtette az arcát a nyakamról, és vetett rám egy gyilkos pillantást.

– Bazmeg, azt mondtam, hogy rád szoktam gondolni a kádban!

– Ó! Tényleg? Nagyon köszönöm! – feleltem, de ez nem tűnt elegendőnek, ezért hozzátettem, hogy: – És viszont!

– Mi van?

– És viszont!

– A túrót szoktál te rám gondolni! Na, jó, felejtsd el! Istenem! – nyögött fel elgyötörten Emily, majd ismét a nyakamba fúrta az arcát, de most már elég feszült és indulatos volt ez a mi lassúzásunk. Aztán szétrebbentek a hirtelen beállt csöndben a csillámló arcú, félszegen vigyorgó párok.

– Utána hová mész? – kérdezte Emily.

– Nem t’om. Úgy volt, hogy beugrom Harperhez.

– Harperhez? Ó! Oké. – Emily válla előregörnyedt, majd lebiggyesztette az alsó ajkát, és megfújkálta a frufruját. – Még soha nem voltam a barlangban – tette hozzá, és talán hívtam volna, hogy tartson velem, ha Harper bebocsátási irányelvei nem olyan könyörtelenek és rugalmatlanok. Aztán a pillanat elillant, és Emily egy „Akkor szia!” kíséretében jól mellbe taszított. Mehettem, amerre láttam.

– Nos, hölgyeim és uraim! – mondta a mikrofonba Mr. Hepburn. – Úgy látom, egy utolsó szám még belefér az időnkbe, és most mindenkit, de tényleg, kivétel nélkül mindenkit a parketten szeretnék látni! Készen álltok? Nem hallom! Ne feledjétek, a fűrészport körbetáncoljuk. Akkor hát rajta!

És a Blondie már dalolta is a Heart of Glasst, amely csak kicsivel volt közelebb hozzánk időben, mint az In the Mood, de nyilván remek szám, mert mindenki a parketten termett. Ott voltak a színjátszókörösök, a borongós kedélyű fazekasok, sőt még a gondosan letörölgetett, sápadt, gyenge lábakon álló Debbie Warwick is. A technikusok befújták a maradék szárazjeget, Mr. Hepburn feltekerte a hangerőt, Patrick Rogers pedig, fülsiketítő ováció közepette, áthúzta az ingét a fején, és hadonászni kezdett vele, hátha beindít egy össznépi őrületet, de miután nem bizonyult ragályosnak a dolog, a ruhadarab visszakerült a rendeltetési helyére. A következő szenzáció az volt, hogy Lloyd Fox szájára tapasztja a kezét, majd úgy tesz, mintha le akarná smárolni. Közben a kis Colin Smart, a színjátszókör egyetlen hímnemű tagja, bizalomerősítő játékot szervezett, amelynek során a zene ritmusára kellett hanyatt dőlni egymás karjába, Gordon Gilbert, a harsonagyilkos pedig Tony Stevens vállán állva ölelte át a diszkógömböt, mint fuldokló a bóját. Tony azonban kilépett alóla, így a levegőben kalimpált a két lába, miközben Parky, a karbantartó a felmosója nyelével bökdöste. „Ezt nézzétek!” – kiáltotta aztán valaki Tim Morrisra mutatva, aki a padlóra vetette magát, és breakelni kezdett a fertőtlenített fűrészporban, majd talpra szökkent, és bőszen törölgette a nadrágját. Ezután a csípőmre tapadt két kéz, és Harper valami olyasmit kiabált, hogy „Imádlak, cimbi!”, és nagy, cuppanós puszit nyomott a jobb, majd a bal fülemre, aztán egyszer csak egy kupacban voltunk mi négyen, „a fiúk”, azaz Fox, Lloyd, Harper és én, meg még néhány srác, akikhez addig szinte nem is szóltam, és együtt röhögtünk valami viccen, amit nem hallott senki. Egyszerre tűnt hihetőnek és tragikusnak a gondolat, hogy ezek voltak életem legszebb évei, és azt kívántam, bárcsak mindig ilyen lett volna a suli, hogy átöleljük egymást, és eltölti a szívünket egyfajta huligános szeretet, és bárcsak többet és más hangnemben beszélgettem volna ezekkel a fiúkkal. Miért is halogattuk ezt idáig? De késő bánat ebgondolat: a Heart of Glass a végéhez közeledett, már javában ment az „U-ú, o-ó!”. Átáztatta a ruhánkat, szúrta a szemünket, csöpögött az orrunkról az izzadság, és amikor feltápászkodtam, egy röpke pillanatra láttam a magában táncoló Helen Beavist, aki bokszolót idéző, görnyedt testtartással, jó szorosan lehunyt szemmel „U-ú, o-ó!”-zott, majd a háta mögött valami jövés-menést észleltem, és egyszer csak kivágódtak a vészkijárati ajtók. Atomvillanásként öntötte el a csarnokot a fény, mint a Harmadik típusú találkozások végén. Az elvakított Gordon Gilbert lepottyant a tükörgömbről, a zenét pedig mintha elvágták volna.

A pontos idő délután három óra ötvenöt perc volt. A visszaszámlálás elmaradt.

Kábán pislogva néztük a fényözönben felsejlő sziluetteket, miközben a tanerők tárt karokkal terelgettek minket a kijárat felé. Torkunkat köszörülve, kihűlt verejtékünkben úszva nyaláboltuk fel a gyeplabdaütőinket, az agyagkorsóinkat, az avas szagú uzsonnás dobozainkat, az összetört diorámáinkat, a rongyos tornazsákjainkat, és botorkáltunk ki a holminkkal az udvarra, mint a menekültek. A lányok könnyezve csimpaszkodtak össze a barátnőikkel, és a biciklitárolóból az a hír érkezett, hogy amolyan őrült, értelmetlen, „last-minute” vendetta gyanánt mindenkinek felhasították a kerekét.

A kapunál a fagylaltoskocsi köré gyűlt a nép. A szabadság, amelyet oly lelkesen ünnepeltünk, hirtelen száműzetésnek hatott. Úrrá lett rajtunk valami nehezen érthető, bénító érzés: tétován őgyelegtünk a kinti világ küszöbén, és vissza-visszasandítottunk a „ketrecünkre”, mint a félelmetes vadonba túl hamar visszaengedett állatok. Megláttam az út túloldalán a húgomat, Billie-t, és odaintettem neki, pedig akkoriban nemigen szóltunk egymáshoz. Billie rám mosolygott, majd ment tovább.

Aztán mi is elindultunk. Mivel tudtuk, hogy utoljára ballagunk hazafelé így, négyesben, máris anekdotává nemesült a nap, pedig még véget sem ért. A sínek melletti nyírfák közül füst csapott fel: már égett a máglya, amelyre Gordon Gilbert és Tony Stevens dobálta rá rituálisan a régi nejlondossziékat és műszálas egyenruhákat. Vadul kurjongattak is hozzá, mi viszont ballagtunk tovább rendületlenül a kereszteződés felé, ahol mindig elváltak útjaink. Ott haboztunk egy kicsit, mert felmerült bennünk, hogy talán meg kéne emlékeznünk a jeles napról. Esetleg szólhatnánk pár szót, vagy akár össze is ölelkezhetnénk… De idegenkedtünk a szentimentális gesztusoktól, és tudtuk, hogy a kisvárosban, ahol élünk, sokkal nehezebb elveszíteni egymást, mint napról napra összefutni.

– Hát, akkor helló!

– Majd hívlak.

– Áll a péntek, ugye?

– Szevasztok!

– Helló!

És elindultam a ház felé, ahol kettesben laktunk az apámmal.