Fordította

MATOLCSY KÁLMÁN

A SZERZŐ TOVÁBBI KÖNYVEI

Draconis Memoria-trilógia

AZ ÉBREDŐ TŰZ

A LÁNG LÉGIÓJA

A HAMU BIRODALMA

A teljes Hollóárnyék-trilógia I–II.

Tartalmazza:
A VÉR ÉNEKE, A VÁRÚR, A TŰZKIRÁLYNŐ

A Hollópenge-duológia

A FARKAS ÜVÖLTÉSE

A FEKETE ÉNEK

The Black Song

Book Two of the Raven’s Blade series

Copyright © 2020 by Anthony Ryan

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Ace, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2022

Hungarian translation © Fumax Kft., 2022

Szerkesztette: Németh Vladimir

Korrektor: Friedrich Zoltán

Ebook: Hársfai László

Borítóillusztráció: Didier Graffet

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról

és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 244 3

A néhai Lloyd Alexander emlékének,

kinek Pyrdain Krónikái című csodálatos sorozata

elindított azon a kalandos úton, amelyen fantasyolvasóként és -íróként máig járok.

I. RÉSZ

Még a legaljasabb hazugságot

is leleplezi

A legélesebb penge.

– SEORDAH KÖLTEMÉNY
ISMERETLEN SZERZŐ TOLLÁBÓL

OBVAR ELBESZÉLÉSE

Luralyn egyszer azt kérdezte tőlem:

– Milyen érzés a halál?

Sejtettem, hogy a kérdése mögött a megnyugtatás iránti vágya rejlik, ezért így válaszoltam:

– Mint a zuhanás. Olyan, mintha a világ egyetlen fényponttá zsugorodna a messzi magasban, miközben te egy végtelen szakadékba szállsz alá. Aztán… a fénypont is eltűnik, és csak a semmi marad.

Bevallom, ez a kissé költői válasz hazugság volt. Persze én csak a magam nevében beszélhetek, és mások halála talán alig számít fájdalmasabbnak, mint amikor az ember puha és végtelen álomba merül. De az én halálom nem tartogatott efféle kellemes mozzanatokat.

Azonnal tudtam, hogy halálos sebet kaptam, amint Al Sorna pengéje végigköszörülte a gerincemet, és kirobbant a hátamból. A fájdalom pontosan olyan volt, amilyennek az ember elképzelheti. Csakhogy ismertem én már a fájdalmat. Hisz Obvar Nagerik voltam én, a Sötétkard kiválasztott bajnoka, és a Stahlhast soraiban hírnevemet csak uramé múlta fölül. Sok csatában jártam, és tán nem dicsekvés azt állítani, hogy sem akkor, sem ma nem tudnám összeszámolni, pontosan hány életet oltottam ki. A hadi mesterség jegyében eltöltött élet sebeket ejt az emberen, amelyeket szintén képtelenség volna összeszámolni, habár egyes sebesülések élénkebben élnek az emlékezetben, mint mások. A Három Folyó Csatájában elrepülő nyíl, amely csontig befúródott a karomba. A kaszaboló penge, amely feltárta a kulcscsontomat azon a napon, amikor megmérkőztünk a kereskedőkirály küldte első nagy sereggel. De egyik sem fájt annyira, mint ez, és egyik sem ejtett ilyen gyalázatos sebet a büszkeségemen. Még annyi évvel később sem tudom bizonyosan, melyik sajgott jobban: az, hogy a mellkasomat nyársba húzó kardhegy a hátamon jött ki, vagy a biztos tudat, hogy ennek az alávaló betolakodónak, ennek a Névtolvajnak a kezétől fogok elesni. Ugyanis feldühítettek a szavai, és azokban a napokban kevesen úszták meg ép bőrrel, ha felélesztették a haragomat.

A vezéred nem isten. Korántsem valami isteni küldetésben veszel részt. Minden mészárlásod hasztalan volt. Egyszerű gyilkos vagy egy hazug ember szolgálatában… Az ő szavai. Azok a dühítő, gyűlöletes szavak. És csak még fájdalmasabbá tette ezeket a bennük rejlő igazság, az igazság, amelyet a Jáde Hercegnő éneke fedett fel, habár a szívemben már sokkal régebben ott rejtőzött.

Úgy hiszem, a harag volt az, ami segített belekapaszkodni az életbe, miközben a vér felbugyogott a torkomba, és elzárta a tüdőmbe készülő levegő útját. Eközben a fájdalom tetőtől talpig megrázott, és a beleim elrenyhültek, úgyhogy semmi kétség sem férhetett hozzá, hogy az egykor hatalmas Obvar hamarosan egy lesz a Vas-sztyepp közömbös felszínét tarkító, szarfoltos hullák közül. Közben szorításom a szablya markolatán nem enyhült, és elég erő maradt a karomban, hogy kihúzzam a pengét Al Sorna húsából. Állva maradt, miközben én tettem egy tántorgó lépést hátrafelé, és zagyváltam neki valamit. A haraggal keveredő kín gondoskodott róla, hogy akármit is mondtam neki abban a pillanatban, az ne ragadjon meg az emlékezetemben, de ma úgy gondolom, hogy valami kellően dacos kiáltás volt, talán a nemes ellenállás jele. A Névtolvaj bőre eközben egyre fehérebb árnyalatában játszott; innen tudtam, hogy ő is haldoklik, de csak nézett rám, merev és rendíthetetlen várakozással. Nem fél – úgy emlékszem, erre gondoltam, miközben felemeltem a szablyát, hogy végezzek vele. Legalább ebben találtam némi elégtételt. Habár méltán kiérdemeltem a kegyetlenségemről szóló hírnevet, valójában sohasem jelentett élvezetet végezni azokkal, akik az életükért könyörögtek.

A paripa vaspatkója először a combomba csapódott bele, és olyan könnyedén roppantotta el a csontot, mintha csak száraz gally lenne, és a rúgástól azon nyomban elterültem. Ha lett is volna elegendő erőm félregördülni, erre már nem maradt idő, mert az állat csapásai úgy záporoztak, mint valami vaseső, csontot zúztak és húst szaggattak. Úgy képzeltem, Al Sorna gyilkos döfése lesz a legrosszabb fájdalom, amit el kell majd viselnem. Tévedtem. Nem éreztem zuhanást, nem láttam zsugorodó fénypontot, amely utamra engedett volna az áldott feledés sötétségébe. Csupán egy feldühödött ló által halálra taposott ember agóniáját éreztem, és végül mindent elborított a meggyőződés, hogy ízekre tépnek. Ezzel a gondolattal együtt újfajta, mélyebb, egész lényegemet alapjaiban megrázó fájdalom érkezett, amely nem is annyira a testembe égette bele magát, hanem egyenesen a lényembe. Valahogyan megértettem, hogy a lelkem legbelső magja nyúlik éppen és szakad szét, mint a holttetemről lekapart hús.

Az érzés hamarosan átadta magát valami émelyítő, kínzó parttalanságnak. A Luralynnak később bebeszélt hazugsággal ellentétben korántsem aláhullottam a semmibe, amikor meghaltam, hanem inkább lebucskáztam. A képek és érzelmek egész raja rohant meg, amelyek közepette nem maradt hely épkézláb gondolatoknak. Habár a testi valóm kínjai már semmivé lettek, sok értelemben ez most rosszabb volt, mert legmélyebb félelmeimet hozta magával, a rémült, kétségbeesett felismerést, hogy az életen túl talán nincsen is egyéb, mint az örök zűrzavar. Ámde a páni félelem alábbhagyott, és a kavargó képek fokozatosan egy mind jobban kivehető emlékké álltak össze. Gyermeki szemmel meredtem felfelé az anyám hideg, haragos tekintetére. Többet eszel, mint azok a nyamvadt lovak – dünnyögte, és ellökött magától, amikor az általa sütött zabpogácsáért nyúltam. – Más asszonyok méhét bezzeg megáldja az isteni vér, én meg itt ragadtam ezzel a két lábon járó gyomorral! – Megdobott egy sütőedénnyel, és kiűzött a sátorból. – Menj, és vedd el az ételt a többi purdétól, ha annyira éhes vagy! Estig meg ne lássalak itthon!

Az emlék széttöredezett, és ismét kavargásba fulladt, majd a káoszból újabb ismerős kép bukkant fel: Luralyn arca azon a napon, amikor megverekedtem Kehlbranddal. Ezt az emléket is jól ismertem, hiszen gyakran felidéztem, vagy legalábbis azt hittem, hogy jól ismerem. Tudatos emlékezetemben mindig a harc motívuma uralkodott, a húsnak csapódó öklök érzete, a saját vérem vasas íze, amikor Kehlbrandtól megkaptam életem legnagyobb verését. Ám ezúttal valami megváltozott: most csak Luralyn tehetetlen dühvel összeráncolt arcát és patakzó könnyeit láttam, Kehlbrand ütései pedig csupán arra szolgáltak, hogy eltereljék a figyelmemet. Luralyn arca megváltozott ekkor, felvette női mivoltának érett teljességét, és nagy bánatomra leküzdhetetlen vágyódást és sóvárgást éreztem iránta.

Micsoda egy visszataszító állat vagy te, Obvar!

Gúny ült ki az arcára, amit félig megvilágított a lemenő nap sugara és a Nagy Tor körül terpeszkedő tábor ezernyi tábortüzének fénye. Emlékszem, éppen azon tűnődtem, milyen kellemesen váltakoznak a színek arcának sima domborulatain. Bor csípte a nyelvemet, cumbraeli bor, bár akkoriban fogalmam sem volt, honnan származik, és nem is vágytam megtudni. Luralyn mögött ott magasodott a bátyja sötét alakja, aki az oltáron fekvő hulla felett állt. Tehlvart a szokásoknak megfelelően lemeztelenítették halálában. Hosszú, izmos alakjából mostanra sápadt, ernyedt porhüvely maradt, amelyet beszennyezett a mellkasi sebből kiáradt és megszáradt vér. Azt a napot látom, amikor a Főpap feltette a második kérdést Tehlvarnak – döbbentem rá, és figyeltem, ahogy Luralyn vonakodva beleiszik a bőrtömlőbe, amelyet a fiatalabb énem nyújtott át neki. – Amikor minden elkezdődött.

Újra átéltem mindent, miközben az emlék kibontakozott. Dühöm és vágyakozásom ismét felhorgadt, amikor elszenvedtem Luralyn szokványos visszautasítását, és még magasabbra hágott, amikor Kehlbrand magához hívta őt, engem pedig elküldött. Akármit is beszéltek kettesben, azt én nem hallhattam. Miért is kellett volna hallanom? Miféle bölcs tanácsot adhattam volna? A Sötétkard bajnokának szántak, de a tanácsadójának sohasem. Sok-sok évvel később ma már pontosabban látom az események alakulását, amelyek révén a történelem azon pontjához értünk, ahol a Kehlbrand Reyerik név átköltözik a sötét legendák birodalmába. Úgy képzeltem, hogy a halálommal kezdődik majd a dolog, de most már tudom, hogy akkor kezdődött, amikor egy ormótlan, baromi erejű férfi az alkonyati fényben elcsattogott a táborba, hogy csalódottságát mindenféle ocsmány tettekkel enyhítse. Mélyen a szívében ez a barom tudta, hogy nem több, mint egy jól tartott kutya: nagy hatalmú és kegyetlen, ám végeredményben csak egy kutya.

Ilyen volna tehát a halál? – tűnődtem ismét, ahogy az emlék megmoccant, és a Nagy Tor meg a tábor egy ostorcsapásra eltűntek a kavargó ködpárában. – Vég nélkül újraéljük az életünk során elszenvedett sérelmeket? – Ha ez igaz, állíthatom-e valójában, hogy nem érdemeltem meg a sorsomat?

Amikor a látomás megint összeállt, mintha megerősítette volna a gyanúmat, ugyanis most szintén olyan jelenetet éltem át újra, amelyet legszívesebben elfeledtem volna. Kehlbranddal álltam egy kamrában a Láthatatlanok Síremléke alatt. Az általunk leölt papok holtteste már alaposan elrothadt, a megaszalódott hús lemállott a száraz csontról ebben a kiszikkadt, ősi barlangüregben, a halál szaga azonban még mindig ott lebegett a levegőben.

Felidéztem, mennyire meglepett Kehlbrand, amikor Lesún-Kó bevételét követően mindenáron vissza akart térni a Nagy Torhoz. Egy ilyen nagy győzelmet egész éjszakás dorbézolásnak kellett volna követnie, annak minden velejárójával. Az éhség, amelyért az anyám annak idején megszidott, azóta sem enyhült, és a férfikor beköszöntével sok más jellegű étvágy is gyötört. Csakhogy a Sötétkard nem hagyta, hogy dorbézoljak. Amikor végeztünk az öléssel, és Luralyn kiválasztotta a foglyait, Kehlbrand az egyik leghűségesebb skeltirje felügyeletére bízta a várost, akinek tízezer harcosa ügyelt rá, hogy ne érkezzen ellentámadás délről.

– Kesín-Kóba akarsz menni? – kérdeztem, és az izgatott várakozás balsejtelemmel keveredett a mellkasomban. Habár mindig készen álltam a csatára, a nagy erődváros félelmetes célpontnak tűnt, még a folytonosan duzzadó seregünk mellett is.

– Nem, öreg barátom – felelte nekem. – Hazamegyünk. Ideje készülődni.

– Mire?

Láttam, hogy a szeme a pillanat törtrészéig összeszűkül, miközben a húga felé fordult. Luralyn arckifejezése némileg elkomorodott az ostrom óta. Azt gondoltam, megint finnyáskodik, és ezt a viselkedését mindig is aggasztóan a Hast mivoltunkkal ellenkezőnek tartottam. Kehlbrand azonban sohasem mutatott a húga irányában egyebet, mint teljes bizalmat, legalábbis az elején.

– Még nem tudom pontosan – válaszolta, miközben felkapaszkodott a nyeregbe –, de kelleni fog tőled valami, Obvar, és vérzik a szívem, hogy ilyesmire kell megkérnem téged.

– Te vagy a Mestra-Skeltir – emlékeztettem. Már akkor sem szívesen neveztem a másik, isteni nevén, ám ezt ő valami okból nem hánytorgatta fel nekem. – Kérj bármit, és én megteszem.

Rám függesztette rezzenéstelen tekintetét. Amikor megszólalt, a hangjában enyhe bánkódás zengett, amit ritkán hallottam tőle.

– Emlékeztetni foglak az ígéretedre, nyeregtestvér – mondta.

Azzal hazalovagoltunk, hátunk mögött a Stahlhast hordával. A tuhlákat keletnek és nyugatnak küldtük, hogy amennyire csak tőlük telik, zaklassák a határvidéki helyőrségeket, ám a Stahlhast északnak indult, vissza a Nagy Torhoz, ahol Kehlbrand magával vitt a Síremlékhez, és ahhoz, ami alatta feküdt.

– Érintsd meg.

A kő felülete sima és fekete volt, az anyagát át- meg átszövő arany erezetet kivéve, ami mintha lüktetett volna Kehlbrand fáklyájának fényénél. Eszembe jutott, mennyire félt Luralyn ettől a valamitől azon az éjszakán, amikor megöltük a papokat, és rájöttem, hogy nagyon is megértem.

– Valaki közeleg – tette hozzá Kehlbrand. – Olyan ellenség, akit nem tudsz legyőzni.

Felemeltem a szememet a kőről, és széles mosolyt ragasztottam az ajkamra, hogy leplezzem a bizonytalanságomat a Stahlhast legrettegettebb ereklyéjének közelségében. A szentséges tárgyra akár csak rápillantani is egyet jelentett a halálos ítélettel az Örök Törvények szerint, hacsak valakit nem éppen a papok választottak ki erre a szerepre. De a papok meghaltak, az Örök Törvények pedig a Kehlbrand felemelkedése előtti idők csökevényeivé váltak, melyeket ma már alig említett valaki. Mi szüksége lehetett a Stahlhastnak törvényekre, amikor helyette ott volt a Sötétkard, egy élő isten parancsa?

– Nincs olyan, akit ne tudnék legyőzni – válaszoltam.

– De bizony, hogy van. Ellopta a nevemet, és hamarosan eljön, hogy ellopjon minden mást is, amit felépítettünk. – A kő fölött átnyúlva elkapta az alkaromat. – Érintsd meg! – Szemében most már vad, kérlelhetetlen parancs és elhatározás villogott. Amikor ilyenné vált az arca, több lett, mint Mestra-Skeltir. A Sötétkard arca volt ez. – Érintsd meg, és a hatalmas Obvar még hatalmasabb lesz!

Nehéz dolog szembeszegülni egy isten parancsával, annak ellenére, hogy engem erős kétségek gyötörtek vezérünk isteni mivoltával kapcsolatban. Ezt a pillanatot megelőzően gyakran eljátszottam a gondolattal, hogy a Sötétkard álarca csak egy újabb cselfogás, amellyel Kehlbrand megnyeri magának azokat, akiket egykor rabszolgasorba hajtottunk, és azokat, akiket hamarosan meghódítunk majd. Ha a megérzésem nem csalt, akkor igen ügyes húzás volt. Csakhogy amikor a kő fölött a szemébe néztem, megértettem, hogy Kehlbrand Reyerik nem csak eljátssza az isten szerepét. A saját elméjében legalábbis ő már a Sötétkard volt, és abban a pillanatban én magam is elhittem ezt. Megannyi évvel később megértettem, hogy a sorsunk éppen az ehhez hasonló gyenge pillanatainkban pecsételődik meg: azokban a sebesen múló pillanatokban, amikor az észérveket és a kétségeket legyőzi a vakhit és a szeretet.

Szétnyitottam az ujjaimat, és széttártam őket, majd Kehlbrand komor, de elégedett vigyorától kísérve tenyeremmel a kő felszínére csaptam.

Olyan volt, mintha lángot érintettem volna, de a fájdalom sokkal kínzóbb, mint holmi egyszerű forrázás. Beleégett a kezem húsába, végigfutott a karomon, majd egészen a legbelső lényegemig hatolt. Fehér tűz robbant a szememben, és olyasféle dübörgés kísérte, amely elnyomta a saját sikolyomat. A tűz olyan gyorsan kialudt, ahogy érkezett, és a legröpkébb pillanat erejéig egy szempár nézett farkasszemet velem. A zöld szemcsékkel tarkított, sárga szemgolyókat és fekete pupillákat csíkos szőrminta keretezte, amely egyszerre volt bonyolult és szimmetrikus. Tigris – ismerte fel megkínzott elmém a vadat, miközben a szempár a lelkembe bámult. Nem hallottam szavakat, semmit sem láttam azon a szemen kívül, de élesebben hatolt belém a szempár tulajdonosának szándéka, mint bármilyen sérülés, amelyet addig vagy azóta szereztem: Éhség. Mély, állati, csillapíthatatlan éhség.

A szempár pislantott, aztán eltűnt, és szürke pára borított el mindent, miközben megszűntek az érzetek. Amikor a pára elszállt, a hátamon feküdtem, és egyenesen Kehlbrand aggódó arcába néztem.

– Most más volt – szólt a vezérem halk és tűnődő hangon, és a szavakat inkább magához, mint hozzám intézte. – Miért volt más?

– Más? – kérdeztem nyögve, és kinyújtott kezét elfogadva talpra tornáztam magamat.

– Előtted sokaknak átadtam már ezt az ajándékot, testvér. Mindenkinél zavarodottság lépett fel, de fájdalom nem. – Izzó szemével kényelmetlen vizslatásnak vetette alá az arcvonásaimat, és a homlokát szokatlan gondok redőzték. – Érzed már? Tudod már, mi az?

– Érzem? – Kehlbrand halkan, ám ingerülten felsóhajtott az értetlenségemet látva, és én hozzátettem: – Fájt.

– Semmi egyéb? Semmi egyebet nem érzel?

Hátrább léptem, reszketve nagy levegőt vettem, és még az sem érdekelt, milyen áporodott a kamra levegője. Igazából csak a nemrégiben tapasztalt fájdalom sajgását éreztem. A karom ugyanolyan erősnek tűnt, mint azelőtt, de nem erősebbnek. A látásom, amelyről elszállt a szürke köd, éles volt, de semmi egyebet nem észlelt a kamra tömör sziklakövén kívül. – Én… a régi önmagam vagyok, testvér.

– Nem. – Megrázta a fejét továbbra is összevont szemöldökkel, és a hangját enyhe düh torzította. – Más az éneked. Nem mondhatnám, hogy tetszik.

Pislantott, és akárhogy lepleztem, látható borzongás futott végig rajtam, mert abban a pillanatban a szeme olyannyira hasonlított a tigrisére, hogy görcsösen belém hasított a fájdalom emléke. Amikor ismét megszólalt, a ránc kisimult a homlokán, és elmélkedő hangon szólt.

– Nos, biztosra veszem, hogy hamarosan úgyis megmutatkozik.

– Luralyn talán tudja, hogy… – kezdtem, de azonnal elhallgattatott.

– Nem – zengett az egyértelmű parancs. – Igazából szeretném, ha mostantól minden tekintetben kerülnéd a húgom társaságát. A jobb napokon is fárasztja a jelenléted, és őszintén szólva mindig is indokolatlanul, sőt feleslegesen háborgattad őt. Elvégre ő a Sötétkard legközelebbi és legkedvesebb rokona. Nem hozzád való.

Ekkor éreztem meg. A sértés fullánkján keresztül, amellyel a tudtomra adta, hogy nem vagyok érdemes a húga szeretetére, a haragon keresztül, amelyet gőgös hangja élesztett fel bennem, mintha csak a rabszolgájához szólt volna, hallottam és éreztem valami mást is: mintha a szavak egyszerre két torokból szóltak volna. Az egyik hang Kehlbrand dévaj, dölyfös hanghordozását viselte, a másik azonban olyan volt, akár valami nyomorult, álnok korcs sziszegése. Ugyanazokat a szavakat ejtették, de a hangszín nem hagyott kétséget afelől, hogy minden szó hazugság, hogy minden egyes szótag hamisságtól csöpög. Innen megtudtam, hogy bár Luralyn valóban mindig is örömmel tért ki a közeledésem elől, Kehlbrand nem ezért akarja, hogy kerüljem a húgát. Fél, hogy mit mesélne nekem a húga, és hogy én mit mesélnék neki.

A pillantásom visszasiklott a kőre, az arany erezettől eltekintve teljességgel hétköznapi, fekete kőtömbre. Az arany erek most újult erővel lüktettek. Ez az ajándéka – értettem meg. – A hazugságok.

– Ugyan, ne légy dühös – mondta nekem Kehlbrand mosolyogva, miközben odajött, és a vállamra csapott. – A szíved mélyén mindig is tudtad, hogy így lesz. – Marka együttérzőn, biztatón szorított. – Lesz bőven feleségnekvaló, amikor elfoglaljuk a déli vidékeket. Úgy hallom, Lian Sá, a kereskedőkirály külön palotaszárnyat tart fenn a legszemrevalóbb ágyasoknak.

Csak egy kutya – tudatta velem a korcs gúnyolódó hangszíne. – Akinek koncot dobnak a Sötétkard asztaláról.

A harcos ösztöne értékes dolog, sok tekintetben olyan, akár a gyáva emberé, mert a legnagyobb veszélynek kitéve élesedik ki a legjobban. Miközben Kehlbrand kacagva, testvéri szeretettel rázta a vállamat, tudtam, hogy egy szempillantás alatt végez velem, ha ezek után bármi mást merészelek mondani, mint amit elvár a leghűségesebb kutyájától.

– Ahogy a Sötétkard parancsolja – mondtam, és lehajtottam a fejemet.

Ezek után gyorsan száguldottak az emlékek, és úgy gabalyodtak egymásba, mint a forgószél felkapta rongyos lepedők. A kereskedőkirály serege felett aratott fényes győzelem, a Luralyn áldott családjának rohama alatt megbomló hadsorok, az ezt követő mészárlás eksztázisa. A visszatérés a Nagy Torba és a Jáde Hercegnő érkezése a gyógyító és a Névtolvaj társaságában, akit Kehlbrand már annyira várt. Már régen hozzászoktam, hogy azonnal kiszimatolom a lehetséges ellenségek jelentette fenyegetést, de ezt a fickót zavarba ejtően rejtélyesnek találtam. Persze magas volt, és erős, de nem annyira, mint én. Éles elméje és ravasz észjárása szintén azonnal feltűnt, de semmi esetre sem éreztem csodálatot a képességei iránt, és igazából még csak nem is féltem tőle. Talán ez lett a végzetem, mert ha félek, talán tényleg legyőzhettem volna.

Ezután a Jáde Hercegnő éneke következett, és a benne rejlő igazság ugyanolyan könyörtelenül hatott, mit annak előtte. Bár a kő ajándékaképpen most tisztán hallottam a hazugságokat, és a képességemet a hazárdsátorban hasznosítva még a zsebemet is megtöltöttem, a megérzésem semmit sem árult el azokról a hazugságokról, amelyeket magamnak mondogattam. A Kehlbrand fullánkjaitól sértett büszkeségemet azzal nyugtattam, hogy komolyan vettem a tiszteletet, amit azóta mutatott irányomban. A Stahlhast nem úgy számolja a vagyont, ahogyan a délvidékiek teszik. Bár nagyra tartjuk az aranyat és a különféle egyéb kincseket, a valódi gazdagság a hírnévben rejlik, és mostanra a legendámat csak a Sötétkard és isteni áldású húgának híre ragyogta túl. Pajzsként használtam ezt a kétségeim ellen, megnyugtató szőrbundaként terítettem magamra, amikor a gúnyolódó korcs hangja visszatért, hogy kötekedjen velem. Ám nem létezett olyan pajzs, ami megvédett volna a Jáde Hercegnő énekétől.

Az egész hazugság. Most már tisztán láttam ezt, amikor a Hercegnő dala erőlködés nélkül áttörte védelmi vonalaimat, és behatolt a lelkembe. A dallam egyszerre volt gyönyörű és borzasztó. Kehlbrand minden elismerése, minden ajándéka, a tettetett testvériség, egészen gyermekkorunkig visszamenően. Mind hazugság volt. Az ének által arra kényszerültem, hogy új szemmel tekintsek rá, hogy lássam a mesterkéltséget minden kifejezésben, a számítást minden szó mögött. Az egészben csak kétféle igazságot találtam: szeretetét Luralyn iránt, és hitét saját isteni mivoltában. Hazug isten volt, de a saját elméjében ugyanakkor élő isten is.

Az emlék hirtelen megszakadt abban a pillanatban, amikor Kehlbrand levágta a Jáde Hercegnőt, és ezzel megkímélt attól, hogy lássam a saját párbajomat Al Sorna ellen. Úgy éreztem, mintha valahogyan rögzítve volnék, mintha csapdába estem volna. Egy örökkévalóságnak tűnő ideig semmit sem láttam, semmit sem hallottam, és semmit sem éreztem a bezártságon kívül. Úgy képzeltem, hallom a saját szívem vad dübörgését, de hamarosan megértettem, hogy csupán a lüktetés emléke az, hiszen nem volt már szívem, sem testem, amelyben elfért volna. Hírnevem dacára a félelmet ugyanúgy átéltem, ahogyan mások, akik rendre farkasszemet néznek a halállal. De mindig képes voltam megzabolázni, irányítani és haraggá alakítani, ami a csata hevében bomlott ki igazán. Ám itt semmiféle csatáról sem volt szó; csak a foglyulejtettség érzése maradt, mintha légy lettem volna, ami vég nélkül vergődik a pók hálójában. A félelem csakhamar borzadállyá változott, olyasféle borzadállyá, amely egészben nyeli el az embert és sikoltásra készteti, csakhogy nem volt szám, amivel sikolthattam volna.

Ekkor bömbölés hallatszott, múló, de haragos és legfőképpen türelmetlen ordítás. Nem hallottam ki belőle szavakat, de valahogyan azonnal megéreztem a benne rejlő parancsot:

CSEND LEGYEN!

A látásom visszatért, miközben éreztem, hogy hálóba csavarodva függök, és a lényem belereszketett a halk, kíváncsi morgásba. Egy szempár tűnt elő a homályból, amit már korábban is láttam, és összeszűkülve vizslatott. Fel fog falni! A gondolat az elmémben uralkodó, dühöngő félelemviharból bugyogott fel a felszínre. Éreztem az éhségét, amely ugyanolyan feneketlen volt, mint annak előtte. Ám a tigris, úgy tűnt, túlságosan csekély falatnak tartja a lelkemet, mert az állkapocs zárva maradt. A megkönnyebbülés azonban hamar szertefoszlott, ugyanis a hideg és rezzenéstelen szempár közelebb jött. A monstrum ismét felordított, most hangosabban és hosszabban, és a parancs újra egyértelmű lett:

VISSZAKÜLDELEK! ÉS AKKOR MAJD VÉGRE JÓLLAKOM VELED!

Az akaratereje úgy vett körbe, mint egy szúnyogot körbezáró, keményen összeszoruló, óriás marok. Aztán ismét azt éreztem, mintha megrántanának, kiszakítanának a hálóból, és ellöknének. Mintha porszemként bukdácsolnék az alaktalan űrben, és csak zuhannék, zuhannék, míg valami el nem kapott ismét, egy másik háló, de ez fájdalomból volt szőve. Elárasztott, tüzes gömbökké állt össze, amelyek meghosszabbodtak és megnyúltak, aztán végtagok lettek. További fájdalom következett, és éles ragyogással villant bele a szívbe, amely elkezdett lüktetni, miközben az újonnan kiforrott bordák összezárultak körülötte. A kínból font nyúlványok vénákká lettek, és tűzfüggöny hullt az új test, az eredeti testemtől különböző, másik test mezítelen izmaira, majd bőrré alakult át. A fájdalom alábbhagyott, ahogy a test megszilárdult a lelkem körül, de a kín nem múlt el teljesen, hanem ott ólálkodott a zsigereimben, mint valami forró, haragos láng.

Egyszerre örömömben és nyomorúságomban felkiáltottam, boldogan a tudattól, hogy most már van hangom, amivel kiálthatok. Továbbá bőrt is kaptam, amellyel érezhettem a kemény követ a hátam alatt és a hűvös levegő simogatását. Persze minden örömöm elillant a felismerésre, hogy a hasamban lüktető fájdalom egyre növekszik, és olyan kegyetlenséggel terjed, ami, tudtam, hamarosan végez velem.

– Az ellenszert! – rendelkezett kurtán egy ismerős hang. – Siess!

Valami fanyar ért a nyelvemhez, és én rángatózva fuldokoltam, ahogy végiggördült a torkomon. A kín újabb, röpke robbanása jött mélyről, aztán nyomtalanul eltűnt, kioltotta az ocsmányság, amit lenyeltem.

– Nyisd ki a szemed – mondta ugyanaz a hang, és erős ujjak ragadták meg az állkapcsomat. Könnyek zúdultak alá széles patakokban, miközben pislogtam, és az arcomhoz közel tartott, lángoló fáklya éles fényétől elállt a lélegzetem. Megmentőm fölém magasodott, miközben a szeme az enyémbe bámult. Kemény és követelő kérdés ült benne.

– Van számomra valami üzeneted? – kérdezte a déli vidékek nyelvén, majd meglepetten pislogott, amikor a Stahlhast nyelven válaszoltam. A szavak durván törtek elő, és mintha nem illettek volna a szájhoz, amely kiejtette őket.

– Kehlbrand… – brekegtem. – Testvér?

A férfi keze lecsúszott az arcomról, miközben teljes magasságában kihúzta magát, és az arcán ülő éles fürkészés üdvözlő mosolyra váltott. Akármi is lehetett újdonsült megpróbáltatásaim természete, a kő ajándéka valahogyan ott maradt a lelkembe gabalyodva, mert olyan tisztán hallottam a hazugságot, mintha félrevert harang zúgna a fülembe: – Üdvözöllek újra itt, Obvar! – Visszaadta a kutyámat – tolmácsolta a gúnyolódó korcs. – Talán ezúttal tényleg látom valami hasznát.

• • •

Kesín-Kó erődvárosa bűzös, hamuszürke füstlepel alatt lapult, amely mintha egyáltalán nem engedelmeskedett volna a Vas-sztyeppről fúvó erős északi szélnek. Az utcákon sehol sem volt ember a buzgón fosztogató Stahlhastot, tuhlákat és Megváltottakat kivéve. Itt-ott hevert néhány hulla, de a legtöbbet már eltakarították a város eleste óra eltelt két nap folyamán. A csata kíméletlensége azonban jól látszott a fekete romokból, és a belőlük felszálló füst összeolvadt az odafent veszteglő szürke lepellel.

– Harmincezer halott, vagy még annál is több – mondta nekem Kehlbrand, aki szokványos könnyedséggel fürkészte ki a gondolatmenetemet. – Ennyibe került elfoglalni, Obvar. Meg kell, hogy mondjam, látványosságszámba ment a dolog. Már több írnoknak is megparancsoltam, hogy állítsák össze a beszámolót. Újabb fejezet lesz a Sötétkard eposzában, természetesen csakis megfelelő szerkesztés után.

A hátamra csapott, és végigvezetett a mellvéden. A város legbelső, legmagasabb falához vitt, miközben a halálom óta elért eredményeit ecsetelte, de továbbra is ködös elmém küszködve próbálta felfogni az összetartozó részleteket. Sok minden kimaradt nekem, többek között Kesín-Kó elfoglalása is. A Stahlhast már nemzedékek óta áhítozott a városra, és még zavarodottságom közepette is rendkívül bántott, hogy nem játszhattam szerepet a város lerohanásában.

– Egyet se félj, öreg barátom – mondta nekem Kehlbrand. – Nagy hírű lakomát csapunk majd, amikor délnek megyünk. Habár sajnálatos módon immár az új neved lesz, amely learatja a tapsvihart.

Felnéztem rá, és hirtelen megrohant egy nyomasztó érzés: Kehlbrand magasra nőtt, de én mindig is magasabbnak számítottam nála, és most nem tetszett ez az új különbség a termetünkben.

– Ne bánkódj miatta túlzottan – biztatott azzal a mosollyal, amelybe bosszantó lenézés keveredett. – Úgy tudom, ez még csak az első héjad. Talán a következő majd jobban fog tetszeni.

– Hol… – kezdtem, de elhallgattam, mert újabb rosszulléthullám söpört végig rajtam. Sosem látott képek villantak az elmémbe olyan érzelmekkel egyetemben, amelyeket sohasem éreztem. Egy héj – emlékeztettem magamat. – Csupán egy héj, amit egy tetszhalottra mérgezett embertől raboltak el.

– Először kényszerítenem kellett, hogy megérintse a követ – mesélte Kehlbrand az ébredés utáni első pillanatokban, miközben teljes zavarodottságban tántorogtam a teremben. – Máskülönben nem találtál volna rá erre a testre. Úgy tűnik, hogy közben az illető különleges számolási képességre tett szert. Tényleg nem túl nagy ajándék, de biztosan találunk majd valami hasznos feladatot hozzá.

Összeszorítottam a fogamat, és az idegen emlékeket elhessegetve a kérdésre összepontosítottam:

– Hol van Luralyn?

Kehlbrand hirtelen megtorpant, és minden vidámság lehervadt az arcáról. A hátamon tartott tenyér hirtelen ökölbe szorult, mielőtt kis sóhajjal levette volna onnan.

– Elment, öreg barátom. Az árulók útját választotta.

– Luralyn… elárult téged? – A hazugság mindennemű hiánya szinte tapintható volt a hangjában, ahogy a gyász jelenléte is. Ismét megtántorodtam, és el is estem volna, ha el nem kap.

– Hamarosan mindent megértesz. Egyelőre azonban… – fejével a város legmagasabb szintjének belső utcái felé intett – …el kell játszanod a szerepet, amelyről beszéltünk.

Megálltunk a mellvéd szélén, és lenéztünk a barakkokkal és templommal tarkított, szélesen elterülő várudvarra. Az udvar közepén katonák nagy tömege ült lehajtott fejjel, és kivont szablyájú Stahlhast harcosok különítménye vizslatta őket árgus szemmel. A foglyok ránézésre úgy hatezren lehettek: ennyi maradt a több tízezres helyőrségből.

– Mielőtt körbevehettük volna a várost, a tábornok kiürítette az egészet, és csak a katonák maradtak – folytatta Kehlbrand a vonakodó tisztelet hangján. – Okos kurafi. Feltételezem, azt hitte, megkímélheti a népét a betolakodók barbár kezétől. Ehelyett csak megfosztotta őket a Sötétkard szeretetétől, és itt hagyott engem ezzel a bagázzsal. – A foglyok felé legyintett. – Gyáva férgek, akik túlzottan nyúlszívűek ahhoz, hogy csata közben haljanak meg. Többet reméltem, de kezdetnek megteszi. Gyere – mondta, és a lépcsőhöz ment. – Ideje megismerkedned a hadseregeddel, tábornok.

A foglyok mozgolódni kezdtek, amikor az udvaron át közelítettünk, a legyőzött és a kivégzésükre váró emberek komor fásultsága lassan rémületté változott. Nyugtalan mormolás kelt lábra kusza soraik között, de a Stahlhasttól félve a földön maradtak. Ámde a nyugtalanság rögvest teljes zűrzavarrá fajult, amikor megpillantották az arcvonásaimat. Néhányan felkiáltottak, míg mások – feltehetően a veteránok – talpra ugrottak, és merev vigyázzállást vettek fel.

– Lassan a szablyákkal! – szólt oda Kehlbrand a Stahlhast harcosoknak, akik felkészültek rá, hogy levágják a felpattanókat. – A jó katona tiszteletet mutat a tábornoka felé.

Nyilván valamiféle jelnek vették a dolgot, mert az egész fogolycsapat feltápászkodott, és a valamikori őrmesterek és káplárok parancsokat sziszegtek a társaiknak, amitől azok valamiféle hadrendbe rendeződtek. Habár vigyázzban álltak, az arcuk mind az enyém felé fordult, és némelyikük hiába is titkolta volna gyanakvó homlokráncolását. Mások kétségbeesett reménykedéssel tekintettek rám, hátha a jelenlétem valamiféle menekülést szavatol. Az arcokon végignézve fura felismerés rohant meg, többet kiválasztva közülük a nevük is könnyedén eszembe jutott. Ismerem ezeket az embereket. Lehunytam a szememet, és a fejemet rázva megpróbáltam úrrá lenni a zavaron. Nem. Ő ismerte ezeket az embereket.

– Hát nem szólsz a katonáidhoz? – kérdezte Kehlbrand halkan, de sürgetőn.

Kihúztam magamat, és megköszörültem a torkomat. Csupán igen kevéssé beszéltem a csu-sin nyelvet, és arra számítottam, hogy a számból akadozva fognak előtörni a szavak, mert a sztyepp puhább hangzói tagolják majd ezeket. Ehelyett azonban minden tétovaság nélkül, magabiztosan gördülve áradtak az ajkamról, és a hallgatóságom egyetlen tagján sem látszott szemernyi gyanakvás sem, hogy nem az az ember beszél hozzájuk, akinek az arcát viseltem.

– Ismertek engem – mondtam nekik. – Hűségben és bizalomban harcoltunk vállvetve. Bátran csatáztatok a lobogóm alatt, a legrosszabb időkben is kitartottatok mellettem, és éppen ezért megtiszteltek a szolgálatotokkal. Ezen a napon most újra a bizalmatokat kérem. Ideje megismernetek az igazságot, az árulás szégyenletes történetét. Napokig küzdöttünk és ontottuk a vérünket a város védelmében, néztük, ahogy testvéreink elesnek mellettünk, mindezt azért, mert azt az ígéretet kaptuk, hogy a kereskedőkirály felszabadít bennünket. De a megmentőnk nem jött el. Most már tudom, hogy soha nem is készült ideérni. A kereskedőkirály nem küldött erősítést. Itt hagyott meghalni minket, hogy ő tovább terpeszkedhessen a palotájában, és élvezhesse a kincseit. Mindig is így volt ez: a kereskedőbirodalmak mindig a katonáik vérével váltották meg a gazdagságukat.

A legtöbben csak meredtek rám összezavarodva és elképedve, néhányan pedig haraggal vagy undorral ráncolták a szemöldöküket. A vezérük köpönyegforgató lett?

– Tudjátok, hogy igazat beszélek, hiszen a Sötétkard sohasem hazudik. – Mereven Kehlbrand felé nyújtottam a karomat, aki most a bánkódás és harag higgadt kifejezését viselte az arcán, egy olyan emberét, aki szomorúan értesül barátja szenvedéséről. – Ő szólott hozzám, és én meghallottam az igazságot a szavaiban, és megismertem a kegyelmét. Életet ajánl nekünk, szabadságot a kereskedőkirály rabigája alól. Többé nem leszünk egy vénember mohóságának rabszolgái, többé nem lesznek szolgasorba taszítva az asszonyaink és gyermekeink. A Nagytiszteletű Királyság nem más, mint egy beteg szörnyeteg, amelyet le kell teríteni. Én, Shó Cáj, aki egykor a tábornokotok voltam, egy bolond, aki a napjait hajbókolással töltötte egy arra érdemtelen fukar előtt, fegyveremet a Sötétkard szolgálatába ajánlom. – Széles mozdulattal feléjük nyitottam a karomat, és az ujjaimat sürgetőn széttártam, mintha hívnám őket. – Csatlakozzatok hozzám! Együtt elsöpörjük a kereskedőkirályok romlottságát és mocskát. Tartsatok velem!

Dühös moraj zúgott végig a sorokon, a katonák kétségbeesett zavarral nézegettek egymásra. Shó Cáj, a Vörös Felderítők parancsnoka és Kesín-Kó védelmezője, Lian Sá kereskedőkirály udvarának leghűségesebb szolgája most árulásra szólította fel őket. A moraj dünnyögéssé erősödött, és az „őrült” és „árulás” szavakat lehetett kihallani a zúgásból. A rendezett hadsorokból minden rendezőelv kiveszett, és a motyogás kiáltozássá erősödött, miközben többen harcias testtartást vettek fel, a veszéllyel mit sem törődve. Tisztán láttam, hogy ezek az emberek készek akár meghalni is a nyílzáporban vagy a kaszaboló szablyák között, mert a tábornokuk szavaiból mindössze egy áruló hazugságait hallották ki.

Aztán előlépett Kehlbrand.

A foglyok azonnal elhallgattak, amint széttárta a karját, és a dühös arcok sokasága azon nyomban az áhítatos hallgatóság kifejezéstelen maszkját öltötte magára. Éreztem valamit, miközben besétált a sorok közé, és azok szétváltak előtte: valamiféle erő lüktetését, amelyet az egész társaságból csak én észleltem. Régóta tudtam már, hogy Kehlbrand valami nagy hatalmat nyújtó képességre tett szert a kő megérintésével, de most megértettem, hogy egynél többet is begyűjtött. Miközben a katonák között járkált, beszélt hozzájuk, és az arca és hangja halk, ámde parancsoló őszinteséget hordozott.

– Figyelmezzetek a hadvezéretek szavaira! – mondta nekik összekulcsolt kézzel, miközben átvágott a tömegen. – Halljátok meg az igazságot, amit beszél! – De én láttam, hogy nem a szavak ragadják meg őket, hanem ő maga: a puszta jelenléte kényszerítette térdre a zord tekintetű veteránokat és tejfelesszájú ifjoncokat egyaránt; a szemük könnybe lábadt a csodálattól. De nem mindenkinek. Néhányan nem térdeltek le, néhány tucatnyian a sokaságból, akik nyilvánvaló viszolygással húzódtak félre az útjából. A Stahlhast őrök gyakorlott gyorsaságából ítélve, akik elrángatták ezeket a csábtalan lelkeket, térdeplő bajtársaik teljes közönye mellett, úgy ítéltem, a jelenet már máskor is lejátszódott. Így toborozta Megváltottakból álló seregét, így biztosította a többi isten felett álló hatalmát a Sötétkard.

– Egy új had magja lesztek – ígérte újdonsült híveinek, és széttárt karral fogadta a hűségüket. Most már mindenki lehajtotta a fejét, és néhányan reszkető kézzel nyúltak feléje. – A hős Shó Cáj vezetésével először a Nagytiszteletű Királyságot fogjátok felszabadítani, majd az egész világot, hogy mindenki megismerhesse a Sötétkard szeretetét!

• • •

Több mint két tucat frissen lemészárolt foglyot találtam a templomban, egy csomó bekötözött sebű hullával egyetemben, akik nyilván a város elestének éjszakáján lelték halálukat. A tábornok emlékezete, amely egyelőre a bántón ismeretlen érzetek és képek kavalkádja volt, homályos emlékekkel szolgált arról, hogy a templomépületet átengedték az ostromban megsebesültek gyengélkedőjének. Úgy tűnt, a Sötétkardnak nincsen szüksége sérült testű katonákra. A jelenet új képet hozott elő a héj elméjéből, a többinél sokkal élesebb és tisztább emléket. Egy nőt mutatott, sötét hajút és sápadt bőrűt, aki igencsak emlékeztetett a Stahlhast asszonyokra, és akit az élő elmém is jól ismert már. A gyógyító – döbbentem rá. – Az, akit a délvidékiek a Menny Kegyelmének hívnak. A Névtolvajjal együtt utazott. Sherin, ez volt a neve. Sherin.

Eszembe jutott, hogy ellátta a karmolásokat a hátamon azon az estén, amikor Kehlbrand a Síremlékhez vitte Al Sornát. Igen nagy lendülettel vettem részt az ünneplésben aznap éjszaka, és olyanokra bukkantam, akik osztoztak lelkesedésemben. A testi ösztönök a Wohten skeld egy nővérpárjához vezettek, akik ugyanolyan előszeretettel okoztak fájdalmat, mint amennyire szerették, ha örömöt szereznek nekik. A jóleső időtöltés ellenére rosszkedvem megmaradt. A Névtolvaj érkezése megannyi hónap után Kehlbrand hazugságaira irányította a gondolataimat, és a szomorú felismerésre, hogy Kehlbrand legfontosabb idevágó kijelentése még azelőtt hangzott el, hogy megkaptam volna az áldásomat.

Valaki közeleg… Olyan ellenség, akit nem tudsz legyőzni.

Csak egy újabb hazugság – nyugtattam magamat. Csak fel akarta piszkálni a büszkeségemet.

– Úúú! – szisszentem fel, mert a gyógyító kenőcse csípte a karmolásokat a hátamon. – Vigyázz, te idegenszívű szuka! – csattantam fel, de a vállam fölött hátrapillantva csak a fáradt béketűrést láttam az arcán. Bizonyosan nem ez volt az első szitok, amit hallott. – Holnap megölöm az emberedet – mondtam neki akadozó csu-sin nyelven. – Ugye tudod?

Rám villantotta a szemét, és bosszankodva láttam, hogy a pillantásában nyoma sincsen félelemnek.

– Nem az emberem – felelte, és az ajka nem szült hazugságot, amikor így folytatta: – De a saját érdekedben nagyon kérlek, hogy ne küzdj meg vele. Meg fog ölni.

Éles sikoly űzte messzire az emléket, és újra a templomban voltam. Egy nő sikoltott.

– Egy szénkupac alatt találtam rá a pincében – magyarázta egy Stahlhast harcos, aki éppen a hajánál fogva vonszolt egy nőt. Magas nő volt, körülbelül a tábornok testhéjával egyező korú, és a szénréteg alatt a vonásai mutatósnak tűntek. Fél tucat másik Stahlhast gyűlt körbe, amikor a harcos eleresztette a nőt, aki levegőért kapkodott a padlón.

– A Menny szolgája – mordult fel az egyik Stahlhast harcos, egy háborús sebekkel tarkított, baltaarcú nő, aki a szablyája hegyével megbökte a magas nő mocskos köntösét. – A Sötétkard biztosan azt akarja majd, hogy feleljen a kérdésre.

– Mi értelme volna? – kérdezte egy másik lemondó hangon. – Úgyis mindig nemmel felelnek. – Leguggolt, és letörölt némi fekete port a nő arcáról. – Egész szemrevaló ahhoz képest, hogy délvidéki. El kéne küldeni a tuhláknak. Ők szeretik a romlatlan húst.

Meglepve láttam, hogy a nő arca dacos fintorba keményedik, és egy litániát mormolt összeszorított fogai között. Lesún-Kóban is láttam már ezt, amikor megöltük a szerzeteseket. Arra kértük őket, hogy adják fel a Mennybe vetett hitüket a Sötétkard szolgálatáért, de csak imákkal válaszoltak a kérésre. A szavak a csu-sin ősi változatán szóltak, amelyet a kínzói nem érthettek, de az általam viselt héjnak nem esett nehezére kinyerni a jelentésüket. – A Menny kegyelme végtelen. A Menny ítélete végtelen…

– Ez is csak zagyvál – sóhajtott a veterán Stahlhast nő a szemét forgatva. – Miért mindig csak zagyválnak? – A fejével a guggoló férfi harcos felé intett. – Csak vágd el a torkát, és kíméld meg a fülemet ettől a zajtól.

Miközben a harcos elővett egy tőrt az övéből, a nő litániája rendületlenül folytatódott, és haragosan nézett farkasszemet a férfival. Nem is volt hajlandó elvenni a tekintetét addig, amíg a Stahlhast meg nem markolta a haját, és hátra nem rántotta a fejét, hogy szabaddá tegye a torkát a gyilkos nyeséshez. Ekkor a nő pillantása megtalált engem, és a szeme belekerekedett a rémült felismerésbe.

– Templom szolgája! – kiáltott fel, mire emlékek rohantak meg. A Magastemplom… A Lándzsatemplom… Túl sok volt ahhoz, hogy mindent megértsek egyszerre, a tapasztalások gyűjteménye évtizedekre nyúlt vissza. Egy cérnavékony, hosszú fekete hajú és szigorú tekintetű ember, aki valami leckét adott át. A szavak túlzottan eltorzulva jöttek ahhoz, hogy megérthessem jelentésüket, de annyit láttam, hogy vérfoltos fapálcát tart a kezében. A nyelvemen érzett vasas íz csípése arról árulkodott, hogy a vér ehhez a héjhoz tartozik. Békés pillanatokban – mondta a tanító – a gondolatok úgy csörgedeznek, mint a lágy csermely a zöldellő mezőkön át. A csata hevében azonban… – A pálca megpördült a kezében, és éles fájdalom hasított a hasamba. – Gondolkodásra nincs idő; a tetteknek a tökéletesre csiszolt ösztönökre kell támaszkodniuk. Más szóval… – Újabb suhintás a pálcával, amely nagyot reccsent a sípcsontomon. – Ne hagyd, hogy a sok rohadt dolog elvonja a figyelmedet…

Katonai szolgálat és csatajelenetek váltakoztak egy kibontakozó életút tovasuhanó képeivel. Éreztem, ahogy Shó Cáj gyengéd érzelmeket táplál egy nő iránt, aki mind ábrázatában, mind szavaiban szigorú, de a férfi csak annál jobban szerette. Két civakodó gyermek játszott egy szerény, de jó fekvésű kertben. A látomás szinte azonnal összevissza kuszasággá sötétedett, gyomokkal benőtt udvarrá, és a ház világítás nélkül, üresen tátongott a három holttestet kivéve. Megértettem, hogy a járvány ragadta el őket, amely időről időre végigsöpört a kereskedőbirodalmakon. Aztán további csaták, rablók és mindenféle söpredék esett el Shó Cáj kardjától, midőn vörös vértezetű katonákat vezetett a Nagytiszteletű Királyság egyik sarkából a másikba. A kavargás lecsendesedett, amikor az emlék újra megállapodott az ítélkező tanítón, aki mellett most egy másik alak állt. Amaz folyton elmosódott és elmozdult, amikor megpróbáltam ráösszpontosítani. Valami pislákolt ebben az alakban, akár valami nagy jelentőségű tudás elrejtett ékköve. Elsötétedett és visszahúzódott, amikor feléje nyújtottam a kezem, és a héjamat kellemetlen hidegrázás lelte. A legröpkébb pillanatra tudtam, hogy két szempáron keresztül nézek ki a világra, egy másik tudattal osztozom az elmémen, és ez a valami olyan hevesen rontott nekem, mint fogoly a cellája rácsainak.

Még mindig idebent vagy – döbbentem rá, amint a jelenlét szertefoszlott és visszatért az emlékek mocsarába, a tudás ékkövét is magával ragadva. – Mit rejtegetsz előlem?

Pislantottam, és azt láttam, hogy a nő élénk, kérlelő szeme még mindig az enyémet nézi, miközben a harcos tőrének éle a bőrébe nyomódott.

– Állj! – csattantam fel, mire a Stahlhast keze megállt. Mindnyájan felém fordultak, ahogy közelebb léptem, és elutasítóan intettem. – Tűnjetek el innen! Dolgom van ezzel itt.

A guggoló harcos acsarkodásszerű hangot hallatott, ahogy felállt. Arca megfeszült, és tekintete elsötétedett, mint egy született gyilkosnak, akit eltiltottak az áldozatától.

– Te nekem nem parancsolsz, délvidéki mocsadék! – szólt, és az ujjai megrándultak a tőr nyelén.

– Te is ott voltál a Három Folyónál – biccentettem félre a fejemet, mert felismertem a férfit. Láttam, hogy a haragja enyhén alábbhagy, amikor a számból a saját nyelvét hallja. Olyan folyékonyan beszéltem, amire egy délvidéki nem lett volna képes. A dühe azonban mindenestül visszatért, amikor nevetve hozzátettem: – Elfutottál Obvar pengéje elől. Érezte a gyáva seggedből áradó szarszagot.

A veterán nő kinyújtotta a karját, hogy visszatartsa a harcost, de már késő volt, mert a fickó ösztönösen és lenyűgöző sebességgel vetette rám magát. A tőrpenge szinte elmosódott, ahogy vértezetlen mellkasom felé villant. Félre akartam csapni a döfést, majd kiütni a támadót, de a héjamnak más terve volt. A két kezem, mintha a saját akaratából cselekedne, elkapta a csuklóját, aztán megcsavarta, és úgy eltörte, mint egy vékony gallyat, majd függőleges irányba fordította a fegyvert, és felfelé döfött vele. A tőr az álla alatt szúrta meg a férfit, és a hosszú, háromszög alakú penge egészen az agyáig szaladt. Csatában a tetteknek a tökéletesre csiszolt ösztönökre kell támaszkodnia – gondoltam, és elégedetten mordultam egyet. Talán nem valami nagy termetű ez a héj, de határozottan használható.

Kirántottam a tőrt, aztán hagytam, hogy a hulla összeessen, és a többi Stahlhast felé pördültem, akik egy lépést hátrálva félig kivonták a szablyáikat.

– Ha megtámadtok – mondtam, miközben a sebhelyes arcú Stahlhast nőre szegeztem a véres tőrt –, magát a Sötétkardot hívjátok ki magatok ellen. Ezt akarjátok?

Összeszorított állkapoccsal, dühödten bámult rám, de a józan ész hamar felülkerekedett a haragján, mert elkapta a tekintetét.

– A fogolynak akkor is meg kell halnia – dünnyögte, és intett a többieknek, hogy nyalábolják fel kevésbé bölcs bajtársuk testét. – Ő rendelte el.

Vártam, amíg a lépteik elhalnak, aztán leguggoltam a nő mellé. Egykor fénylő, könyörgő tekintetében most gyanakvás sötétlett, és hátrább húzódott tőlem.

– Testvér? – mondta, és szénporos szemöldökét összevonva fürkészte az arcomat.

Ekkor eszembe jutott a neve, amit sikerült kikotornom kusza emlékezetemből. A düh enyhe rezdülését éreztem az elmém mélyén, ahol a lopott héj lelke rejtőzött.

– Wehn tisztelendő anya – nyújtottam felé a kezem. – Hadd segítsek!

A szeme a kezemre villant, aztán vissza az arcomra, és a gyanakvása meggyőződéssé vált.

– Két évtizede ismerem Shó Cájt – felelte halk, haragos morgással. – Az ő arcát hordod, az ő hangján beszélsz, de a lelke nincs itt. Jól ismerem a testvéremet.

Gyászos mosoly játszott az ajkamon, miközben leeresztettem a kezemet.

– Nem, a lelke valóban nincs itt. De az emlékei igen. – Hátrébb húzódott, miközben én közelebb araszoltam, és lenyűgözve láttam, milyen dacos még mindig, annak ellenére, hogy közben reszketett, mint a nyárfalevél. – A Lándzsatemplom… – folytattam. – A régi… tanítóm. Egyszer adott nekem valamit. Mi volt az?

Vett egy nagy levegőt, és lehunyta a szemét, miközben újrakezdte a szent litániát. A szavak mostanra megváltoztak, de még nagyobb bizonyossággal hangzottak. – A Menny igaz szolgája nem ismer félelmet. A Menny igaz szolgája nem ismer fájdalmat…

Átvágni a talpát – gondoltam, miközben megragadtam a bokáját. – Mindig ott érdemes kezdeni.

Az imája még akkor is folytatódott, amikor a mezítelen talpához illesztettem a pengét. A szavak tovább ömlöttek az ajkáról, amit a legkisebb nyüszítés sem hagyott el. Rájöttem, hogy már jó néhány másodperce tartom mozdulatlanul a pengét, de a kezem nem hajlandó megejteni az első bemetszést. Te csinálod ezt? – kérdeztem Shó Cájt, mert azt hittem, hogy valahogyan ismét megfertőzött délvidéki erkölcsösségével. – A kegyelem gyengeség – emlékeztettem magamat. – Az együttérzés gyávaság. A bölcsesség hamisság! – A papok tanításai. Számomra mindig is a Stahlhast lélek legigazabb jelmondatainak számítottak, annak ellenére, hogy a Sötétkard betiltotta. De most üresnek találtam a szavakat, és képtelen voltam mozgásra kényszeríteni a kezemet. Egyszerűen nem vágytam arra, hogy fájdalmat okozzak ennek a nőnek. A Halál változásokat hoz, még a hatalmas Obvarban is.

– Csak mondd el – eresztettem el. – Kérlek!

Imája abbamaradt, és kinyitotta a szemét. Félelem lett úrrá rajta ekkor, a könnyek patakokban folytak végig az arcán, és vízmosásokat vájtak az odatapadt koszba. A teste reszketett a rémülettől, de csak rázta a fejét. Talán a könnyek tették, mert a nő visszhangra talált Shó Cáj elméjében, és elégséges érzelmet kavart ahhoz, hogy elvezessen engem a megfelelő emlékhez.

– Te is ott voltál – jöttem rá, amikor a képek elrendeződtek és kitisztultak. Wehn tisztelendő anya a közelben állt, fiatalabb arcán széles mosollyal, úgy nézte a tanító oldalán álló fiatalembert, a fiatalembert, akit ez a héj a hátralévő években ismert és szeretett.

Vezesd, és tanítsd – szólt a tanító. – Mindenekelőtt pedig védelmezd!

• • •

– Semmi jel?

A verejték fényes indája kacskaringózott végig a Megváltott nyakán, miközben Kehlbrand kérdését hallva lehajtotta a fejét.

– Azóta nem, hogy megtaláltuk a beomlott alagutat, Sötétkard.

– És a csatornán?

– Csak a holttestek, Sötétkard.

Néztem, ahogy Kehlbrand visszafordítja kifejezéstelen arcát a három lábon álló csőszerű eszközhöz, és a keskenyebbik végéhez nyomja a szemét.

– A holttestek igen – mormolta –, de a ló nem. – Oda-vissza forgatta az eszközt, és az alant elterülő tájat pásztázta. Amikor megmásztam a torony tetejére vezető számos lépcsőt, mély beszélgetésbe merülve találtam itt ezzel a verejtékező emberrel, aki a ruházata alapján ítélve a határvidék szülöttje lehetett. Az öltözéket ugyanis hideg éghajlatra tervezték, de híján volt mindenféle harci felszerelésnek. Néhány évvel fiatalabb lehetett nálam, vagyis Shó Cájnál, és egy olyan ember sovány, ám szikár kinézetét tudhatta a magáénak, aki a vadonban tölti a napjait.

– Én – kezdte a Megváltott, és nyelt egyet, mielőtt feszülten folytatta volna –, én úgy ítéltem, hogy az idegenek szétváltak, Sötétkard. Azokat a Sír-útig követtem, a többiek még mindig a csatornán utaznak.

– Ő nincsen a csatornán – mondta Kehlbrand, amikor visszafordult a kémlelőcsőtől. – Ezért hiányzik a ló. – Néhány szívdobbanásnyi ideig a Megváltottra meredt, ami a másiknak bizonyosan sokkal hosszabb időnek tűnt, aztán felém siklott a pillantása.

– Tábornok! – szólt. – Üdvözöld Lá Vo mestert, az Északi Prefektúra legnevesebb vadászát!

Enyhén meghajoltunk egymás előtt a Megváltottal, aki ugyanannyira kerülte a szemkontaktust velem, mint Kehlbranddal.

– Állítólag Lá Vo széllel szemben öt kilométerről kiszagolja a tőrfogút, és még kisfiúként parittyával leterített egy medvét – folytatta Kehlbrand. – Mégsem képes a nyomára bukkanni a húgomnak vagy a Névtolvajnak.

– Küldj engem – mondtam. – Elintézni való ügyem van vele, mint te is tudod.

– Neked egy hadsereget kell kiképezni. – Odalépett Lá Vóhoz, és a férfi belereszketett, amikor Kehlbrand a vállára csapott, és visszavezette a lépcsőhöz. – Ne aggódj, barátom. A Névtolvaj ravasz szerzet, ahogyan a húgom is. Pihenj, és kapj erőre! Hamarosan új zsákmány nyomára kell kelned.

Amikor a megkönnyebbült vadász visszhangzó léptei némaságba csendesültek, a vezérem visszatért a látcsőhöz.

– Annak az Ostra ribancnak már végeznie kellett volna vele – motyogta az orra alatt. – Az ének egyértelműen beszélt. Most mégsem hallok semmit.

– Úgy sejtem, nem kell sokáig várnunk, hogy újra lássuk – véltem. – Al Sornát nem olyan embernek ismertem meg, aki sokáig elintézetlenül hagy egy sértést.

Kehlbrand halkan felnevetett.

– Csak nem csodálatot hallok ki a hangodból, öreg barátom?

– Az ember ismerje az ellenfelét.

– Szóval alig várod a repetát, mi? Nos, ki kell, hogy ábrándítsalak. Babukir bűnhődése hamarosan a végéhez ér, és találnom kell neki valami elfoglaltságot. – Eljött a csőtől, és kérdő pillantást vetett rám. – Érzem, hogy valamit el akarsz mondani nekem. Mi volna az?

– Eszembe jutott valami, valami, amit a tábornok tudott. Egy fontos név.

Kehlbrand jókedvűen elvigyorodott, és közelebb jött. Azt gondoltam, azért, hogy ismét magasabbról tekinthessen le rám.

– És mégis, ki volna az?

Még mindig csak egy kutya vagyok a szemében, aki hűségesen visszahozza a prédát a gazdájának. Csakhogy egy hamis kutya bele is kaphat a túlságosan bizalmas kézbe. Persze legelőször ki kell építeni a bizalmat.

– Nem más – mondtam neki –, mint a Smaragd Birodalom trónjának elveszett örököse.

ELSŐ FEJEZET

Miközben ivott, érezte, ahogy Ahm Linből elszáll az élet. Halovány, alig észrevehető kilégzés következett, majd egy utolsó borzongás, és a barátja nem volt többé.

Vaelin elfojtotta a feltörő kétségbeesést, és felszívta a kőfaragó sebéből pulzáló vér utolsó cseppjeit. A sűrű, fémes folyam elárasztotta a száját, és megakadt a torkán, amitől öklendeznie kellett. Az undorát leküzdve leerőltette a torkán a sűrű folyadékot. Amint az első cseppek elérték a gyomrát, az áldás kinyílt benne, és villámgyorsan áradt végig az egész lényén, éneket hozva magával, egy éneket, amely leginkább sikolyra hasonlított.

A zene fülsiketítő volt, fájdalmas, és a hangok egymásra torlódó zuhatagával árasztották el az elméjét, amely ocsmány kakofóniája ellenére valamiképpen továbbra is megőrizte a dallamát, és ebből a dallamból egy bizonyosság és egy jelentés bontakozott ki: Halál közeleg mindenfelől. MÁR ITT VAN!

Eltaszította magát Ahm Lin holtteste mellől, aztán mélyen lebukott egy fütyülő szablya elől, miközben a harcos, egy roppant méretű és teljes vértezetbe öltözött Stahlhast rátámadt a csatorna partját borító magas fűből. A harcos káromkodva újra próbálkozott, és fegyvere markolatát mindkét kezével fogva Vaelin mellkasa felé döfött. A dal tovább sikoltott, és Vaelin figyelmét megragadták a Stahlhast tompa fényű, mélyen árkolt vonásai. Az ének egy vérben fürdő férfiról szólt, aki az erőszakba merülve érezte magát a legboldogabbnak. Egy férfiról, aki végigharcolta, -gyilkolta, -erőszakolta, -fosztogatta a Vas-sztyeppet és a határvidéket, és egyre többre vágyott, amikor a horda betört a Nagytiszteletű Királyság szívébe. Egy férfiról, aki elmulasztotta megjavítani a Kesín-Kó ostrománál leszakított kis vértlemezt, amely a bal csípőjét fedte. Az ének mindezt egy szívdobbanásnyi idő alatt rikoltotta Vaelin elméjébe.

Amikor a harcos közelebb ért, Vaelin megpördült, és hagyta, hogy a szablya egyujjnyira a mellkasától szaladjon el, aztán a kardhegyét egyenesen a Stahlhast páncéljának résébe szúrta. A penge mélyre szaladt, elmetszve vénát, ínt és porcot, megszakítva minden kapcsolatot a láb és a csípő között. A harcos döbbent haraggal kiáltott fel, és gyilkos dühvel meredt Vaelinre, miközben egy utolsó, dacos szitok tört fel belőle. A várúr visszahúzta a pengét, és lecsapott vele. A harcos utolsó szavai elmerültek a szájából kicsapó vérözönben.

Az ének sikolyát hallva Vaelin pillantása újabb fenyegetés felé siklott. Két másik Stahlhast gázolt át a magas füvön, alig néhány méterre onnan. Újra lesújtott a haldokló harcos nyakára, két sebes vágással, majd amikor a feje elszabadult a nyakától, megragadta a férfi sisakját. Az első Stahlhast, aki kilépett a fűből, egyenesen az arcába kapta a levágott fejet, és a becsapódástól és szétfröccsenő vértől elvakítva, döbbenten hőkölt hátra. Éppen időben vakarta ki a szeméből a vörös mocskot ahhoz, hogy megkapja Vaelin kardjának hegyét. A penge még azelőtt felnyársalta az agyát, hogy felfoghatta volna a saját halálának bekövetkeztét.

Vaelin félrerúgta a még vonagló hullát, és a fegyvert kirántva hárította a második Stahlhast nyesését. Mielőtt a harcosnak lett volna esélye elhátrálni, közelebb lépett, és sebesen lefejelte ellenfele védtelen orrnyergét, aztán kikapta a tőrt a férfi övéből, és pördülésből a fickó combjának vértezetlen hátsó felébe szúrta.

Az ének újabb fülsiketítő rikoltásaira Vaelin hasra vetette magát a fűben, miközben cikázó nyílzápor cikcakkja hasította a levegőt a feje fölött. A szerencsétlenül járt Stahlhast, aki tántorogva próbálta kihúzni a tőrt a lábából, még álltában három vesszőt kapott a mellébe. Valahonnan a közelből lőhették ki őket abból a könnyedségből ítélve, amivel az acél nyílhegyek áthatoltak a láncingen és a lapvérten. Miközben Vaelin a hasával a földet súrolva odébb kúszott, fülébe recsegett a harcos fulladozó halálhörgése. Kiáltások visszhangoztak a ködbe borult parton, és a rikkantásokat időről időre íjhúr pattanásai és az útjára eresztett nyílvesszők fütyülése ellenpontozta, de egyik lövedék sem érkezett a közelébe.

Ez most más – gondolta Vaelin kúszás közben, és az arca összerándult az ének tovább folytatódó, csikorgó dallamára. A hangmagasság folyamatosan hullámzott; az egyik percben sistergett, akár a kígyó sziszegése, a másikban vijjogott, mint a megriadt héja. Minden felhorgadásnál érezte, hogy elhomályosodik a látása és felgyorsul a pulzusa, amit eleddig egyfajta ritkán tapasztalt, mégis jól ismert sóvárgás kísért. Először a Martishe-erdőségben érzett ilyesmit sok-sok évvel azelőtt, amikor a barátja a földön fekve haldoklott, és ő a gyilkos íjászt üldözte. Vérszomj volt, ölésvágy, amit az ének keltett. Ez most másféle ének – erősödött fel a meggyőződés. – Nem az én énekem. – Nem az a dal, amelyet az Innentúlban hagyott, miután minden vére elfolyt Alltornál. Nem az az ének, amelyre azóta is sajgó vágyakozással gondolt.

Megtorpant, amikor az új ének zenéje ismét felcsendült, bár ezúttal a dallam nem tűnt annyira disszonánsnak, és a vele járó érzet sem hozott sóvárgást. Mégis fanyar szózat zengett benne, a kelletlen viszontlátás zsongása.

A ló patája a fejétől néhány hüvelykre ért földet, aztán türelmetlenül dobogott. Vaelin felnézett, és elhúzta a száját, amikor Derka horkantása forró párát fújt az arcába. A paripa félrehajtott fejjel, fél szemmel, állhatatosan nézte a lovasát, és miközben a nyakát rázta, a szár szabadon hullt a földre.

– Igen – mordult fel Vaelin, miközben elkapta a kantárszárat –, én is örülök neked.

Kiáltások újdonsült kórusa harsant, amikor feltornászta magát a nyeregbe, és az idegen rikoltásokat rögvest nyílzápor követte. Ám a lövedékek csak a levegőt érték, mert a kéretlenül is vágtába fogó Derka sebesen elröpítette onnan, aztán elnyelte őket a köd. Az ének újabb élesen figyelmeztető rikkantást hallatott egy pillanattal azelőtt, hogy egy lóháton ülő Stahlhast dübörgött volna elő a homályból közvetlenül előttük. A magas nő dupla élű szekercét pörgetett a feje fölött. Vaelin keményebben ragadta meg a szárat, a lovas bal oldalára irányítva Derkát, de a csataménnek más elképzelése volt. Rögös fűcsomók szálltak fel, amint lefékezett, és nyihogva felágaskodott, éppen akkor, amikor a rohamozó ló közelebb ért. Meghasadó csont kemény reccsenése hallatszott, ahogy Derka patája az ellenséges paripa fejére taposott, és a ló és lovasa földre hanyatlott.

Vaelin előreösztökélte Derkát, de aztán mégis visszafogta a lovat, mert az ének ismét felerősödött. Ezúttal nem olyan hangosan, de valamilyen oknál fogva annál fájdalmasabban szólt. A hangok élesen, követelőzőn jöttek, mélyre fúrva magukat a bensőjében, és az ostrom képeit idézték fel belőle: a parancsnoksága alatt álló összes katonát, akik a Sötétkard hordájának szorításában várták a halálukat, és Ahm Lin elsápadt, könyörgő arcát a legvégén. Kérlek… az én ajándékom neked…

A látomás elhomályosodott, mert az ének fülsiketítő, kínzó sürgetéssel sipított, és vörösesszürke ködbe burkolta a világot. Vaelin érezte a kezét a kantárszáron, a kard megforduló markolatát a tenyerében, és a karja hajlítását, csakhogy ennek egyikét sem uralta. Nem tudta volna megmondani, milyen sokáig tartott, mire a dal elcsendesedett, és a látása kitisztult – lehetett néhány másodperc vagy egy óra –, ám amikor megtörtént, a Stahlhast nő fölött állt, aki levágott lova véknyára omolva hevert. Arcvonásai különös módon Ahm Linét tükrözték: a kőfaragó vérveszteségtől és a közelgő haláltól fehér ábrázatát. Felnézett Vaelinre, és egyet pislantott, majd lepillantott a levágott karcsonkból fröcskölő vérsugárra, és inkább lenyűgözve, mint elborzadva bámulta, ahogyan az éltető anyag elfolyik.

A pillantását elszakítva Vaelin visszatolta a kardját a hátára kötött hüvelybe, és vágtára sarkantyúzta Derkát, aztán ismét elnyelte őket a köd. Kiáltások harsantak és íjhúrok pendültek a párában, de hamar el is hallgattak. A Derkát járásra lassító Vaelin a fejét forgatta, hátha észrevesz valamit, amiből felismerhetné, merre jár. A köd alacsonyan fekvő párafelhőkké ritkult, amelyek mögül előbukkant a nap meg a magas fűvel borított síkság, a déli végén hullámzó dombsággal. Az északi látóhatárt Kesín-Kó homályos, kúp alakú tömege uralta, néhány száz méterre nyugatra pedig a csatorna hibátlanul egyenes vonala futott. Az egyetlen valamirevaló búvóhely egy sűrű erdősáv volt keleti irányban, és mivel a várúr tudta, hogy az üldözői nem sokáig váratnak magukra, egyenletes vágtában arrafelé fordította Derkát.

Miközben lovagolt, a haldokló Stahlhast nő arca rémlett fel előtte. Vaelin számtalan életet elvett már, de úgy vélte, mindig azért tette, mert a szükség úgy hozta. A lováról levert Stahlhast esetében egyszerűen továbbügethetett volna. Felesleges volt végeznie a nővel, és mégis megtette. Az ének ekkor élesen felmordult, a szigorú szemrehányás hangján, és a hördüléssel új gondolat érkezett: Az ellenség csak halált érdemel.

Marka összeszorult a kantárszáron, és lefékezte Derkát. A válla fölött visszatekintett a párával borított fűre, és hallotta üldözői egyelőre halk, ám egyre erősödő kiáltásait. Megölték Ahm Lint – gondolta magában, miközben az ének egyre dallamosabbá vált, csaknem csábítóan kecsegtette a jövő ígéretével. Megölték Shó Cájt is, és sokan másokat, mindezt egy hamis isten szolgálatában. Most újra nálam van a vér éneke. Olyan nehéz volna végezni mindnyájukkal? Nem sértem meg Ahm Lin emlékét, ha annyiban hagyom? Elvégre tőle kaptam az áldást.

Derka hangos, ingerült nyihogást hallatott, áttörve Vaelin feléledő sóvárgásán, mire a dal ismét acsarkodásba fogott. Vaelin összeszorította a fogát, és eltökélten ismét keletnek fordította az arcát, mozgásra ösztökélve az állatot. Nem, határozta el magát, miközben az éhes dallam tovább követelőzött, és folytonos fájdalmat ültetett a fejébe, mert nem felelt a hadba hívó szóra. Ez mégsem a vér éneke. A vér az élet anyaga. Ez a halál éneke. Egy fekete ének.

• • •

Mire elérték a fákat, az ének durcás dünnyögéssé halkult, és a fájdalom tompa lüktetéssé csillapodott. Néhány méterre az erdőben lefékezte Derkát, leszállt, aztán lehunyt szemmel leguggolt, hogy befogadja az erdő neszeit és illatait. Nedves földszag, nemrégen esett – vonta le a következtetést, miközben az ujjai beletúrtak a földbe. – A madárdal hallgat… Füstszag jön délről. Emberek jártak az erdőben.

Az erdő sűrű volt és az ágak mélyen lehajoltak, úgyhogy a fák között kellett vezetnie Derkát, keletnek, hogy elkerülje azokat, akik délen tanyáztak, akárkik is legyenek. Azt tervezte, hogy ha eléri az erdőcske túlsó végét, nagy sebességgel kirúgtat, és megkeresi a csatornát. Könnyű feladatnak ígérkezett, és ha követi a víz útját dél felé, az végül visszavezeti Nortah-hoz, Ellese-hez és a többiekhez. Azt remélte, társainak volt annyi magukhoz való eszük, hogy nem indultak a keresésére, és azzal a tudattal nyugtatta magát, hogy minden hibája ellenére Nortah cseppet sem ostoba ember, nem hagyja, hogy az érzelmei vezéreljék, főként most, hogy józan. Majd ő tovább vezeti a többieket. Csak annyi a dolgom, hogy megtaláljam őket.

Azonban megállni kényszerült, amikor az ének, a feketeének hirtelen újult erővel rikoltott fel. Ismét élesen recsegett a dallam, ám hiányzott belőle a korábbi bosszúvágy, és inkább szükségszerű figyelmeztetést hordozott. Dél felé noszogatta, a szűnni nem akaró füstszag irányába. Van ott valami – vélte, és a dal túl erőszakos volt, hogy figyelmen kívül hagyja. Valami, amit el kell rendezni.

Derkát negyed kilométeren át vezette a sűrűben, míg meg nem pillantott néhány keskeny füstcsíkot elöl a lombok között. Legalább három tábortűz – vonta le a következtetést a füstöt látva, és összerándult az arca, mert sikoly visszhangzott a fák között. Ezúttal nem belülről jött, hanem egyértelműen emberi torokból származott, és a megkínzottakra jellemző, panaszos rémület reszketett benne. Hosszan folytatódott, majd hirtelen abbamaradt, és a rá következő csöndet halk kacaj töltötte meg. Valami, amit el kell rendezni – ismételte magában a várúr, mert a sikoly és a nevetés minden kétséget szétoszlatott az ének irányulását illetően.

Derka hangosan felhorkantott, és tiltakozva dobálta a fejét, amikor Vaelin egy tiszafaághoz kötözte volna a szárat. Énekeltem neki – mesélte a Jáde Hercegnő, amikor a Vas-sztyeppen vándoroltak. – Csak egy rövid dalocskát, hogy összekösselek benneteket.

– Várj meg itt – súgta a paripának, aztán ledobta a kantárszárat a földre, és kezével végigsimította a csődör orrát, majd lehajolt, és becsusszant a páfrányok takarásába.

A rekedt kacaj egyre erősödött, miközben Vaelin közelebb merészkedett, és most már több hangot is hallott, amelyek egy számára ismeretlen nyelven beszéltek. Megállt hallgatózni, és úgy ítélte, egyszerre hasonlított a Stahlhast nyelvéhez és ahhoz a csu-sinhez, amelyet a határvidékeken beszéltek, ám a kifejezések és a hangsúly érthetetlenné tették a beszédet. A földre ereszkedve kúszásban folytatta útját, egyenletes, gyakorlott lassúsággal haladva, és a kezével félresepert minden gallyat és lehullott ágat, amelyek elárulhatnák. Megtorpant, amikor ismerős sziszegő hang ütötte meg a fülét: gőz szállt fel egy kőrisfa törzse mögül. Lassan, oldalvást kúszott, amíg meg nem látta a bőrpáncélba öltözött férfit, aki unott arccal vizelt az aljnövényzetbe.

Tuhlák – vonta le a következtetést a lopakodó, mert felismerte a fickó öltözékét. A szeme balra és jobbra villant, de nem látott más harcosokat. A nevetés és a beszélgetés folytatódott a távolban. Nem tanácsos háború idején egyedül vizelni. Nézte, ahogy a férfi végez, aztán elfordul, és lepillant, hogy bekösse a nadrágját, miközben elindult a tábor felé. Vaelin görnyedt állásba emelkedett, és sebesen nekilódult. A tuhla meghallotta a lépéseket, de már túl későn ahhoz, hogy kivédje a mellkasát és a torkát körbefogó karokat. Vaelin kirúgta a férfi lábát, és estében egyszerre felfelé és jobbra rántotta a fejét. Elégedetten hallotta a kettős reccsenést, amely elroppant gerincoszlopról árulkodott. Áldozata szájára szorította a kezét, hogy elfojtsa a halálhörgést, az orrát is befogva, nehogy a tuhla utolsó lélegzetet vegyen, aztán ott tartotta, amíg a rángatózás abbamaradt.

Legördítette magáról a hullát, és átnézte a felszerelését. Áldozata handzsárt viselt az övén egy kulaccsal együtt, amiben valamiféle kotyvalék lötyögött, és úgy bűzlött, mint az erős szeszfélék. Csontnyelű vadászkése is volt jóféle acélból a csizmájába dugva. Vaelin elvette a kést, és lassú, kitartó kúszásban továbbnyomult a legsűrűbb aljnövényzetben. Húsz lépésre onnan még két tuhlát talált, akik sokkal elővigyázatosabbnak bizonyultak, mint pórul járt bajtársuk. Az egyik erősíjat tartott a kezében, a nyilat az idegre készítve, a másik pedig kivont pengét szorongatott. Mindketten olyan emberek élénkségével pásztázták a környező fákat, akik alaposan értenek ahhoz, miként kell felismerni a lesből jövő támadást.

– Ulska! – szólt az íjász tompa kiáltással. Minden bizonnyal a társát hívta, aki túl sokáig vizelt. Vaelin a puha földhöz nyomta magát, amikor a tuhlák közelebb értek. Részben egy ősöreg tölgy széles törzse, részben a páfrányok takarták, de ez nem volt elegendő arra az esetre, ha még közelebb jönnek. Vaelin a bal tenyerébe vette az egyik saját dobókését, a másikban pedig megfordította a lopott tuhla fegyver markolatát, aztán várt, hogy a harcosok ötlépésnyi távolságba érjenek.

Miközben előbukkant a takarásból, hátrahajlította a karját, és mindkét kést olyan pontossággal röpítette a célpontja felé, amiről azt hitte, gyerekkora óta már nem képes rá. A bal keze kicsivel pontatlanabb volt, az acélpenge a tuhla nyaka és válla közötti ízületbe csapódott, de még így is sikerült egy fontos vénát eltalálni ahhoz, hogy a harcos a földön végezze, miközben a vér sötét zuhatagban bugyborékolt ki a száján. Ezzel szemben az íjász valahogyan állva maradt, annak ellenére, hogy a csonthegyű kés torkon kapta. Még az íját is megpróbálta megfeszíteni, miközben Vaelin kényelmes tempóban közelített, de aztán a fegyver kihullt a rángatózó tagjai közül. Vaelin leguggolt, hogy felvegye az íjat, aztán kirántotta a kést, majd amikor a harcos végül összeesett, és feltört belőle egy utolsó, fojtott sóhaj, megszabadította a tegezétől is.

Vaelin továbbmenve nyilat tett az idegre, ugyanis a feketeének ocsmány duruzsolásba fogott. Olyan érzés társult hozzá, amelyet már gyermekkora óta nem észlelt, és a zümmögő felismerés csak egyet jelenthetett: egy másik áldott van a közelben. Az újból feltörő kacajt követve megtalálta a többi tuhlát, tucatnyi harcost, akik laza körben álltak néhány térdeplő férfi körül. A térdre kényszerített foglyok félmeztelenek voltak, de a közelben kupacba gyűjtött, bőrvérttel erősített ujjasok jelezték, hogy a kereskedőkirály katonái. Vaelin továbbóvakodott, és ismerős arcokra lett figyelmes.

Csó-ká a csoport elején térdepelt, két oldalán a Zöld Viperák egy-egy tagjának holttestével. Verejtékben ázó vonásait ráncosra gyűrte a gyűlölettel keveredő kétségbeesés, miközben csodálatra méltó daccal nézett fel az előtte álló pocakos férfira.

– Hol van? – kérdezte a pocakos csu-sinül. A tuhlákkal ellentétben nem viselt páncélt és fegyvert, és a határvidéken ismert ruházatban feszített. Miközben a férfi a fejét félrebillentve közelebb hajolt Csó-kához, a feléledő erő áradásával hirtelen felismerés gyúlt Vaelinben. A Sötétkard sátrában – jutott eszébe. Aznap, amikor megölte a Jáde Hercegnőt. Ez a fickó tette mozgásképtelenné Vaelint is, amikor megpróbálta megbosszulni a Hercegnő halálát.

– Mondd el – folytatta a kövérkés ember, és egyik kezével végigsimította Csó-ká dühös arcvonásait. – Tudjuk, hogy segítettél neki megszökni a városból. Akkor meg miért nincs veled most is? Megölted? Kifosztottad?

Csó-ká nem felelt, csak kivicsorította a fogát, amire a pocakos halkan, bánatosan felsóhajtott. – Már láthattad, milyen árat fizetnek azok, akik nem hajlandók elfogadni a Sötétkard szeretetét – mutatott a térdeplő csempész két oldalán heverő holttestekre. Vaelin nem látta jól a sérüléseiket, de alattuk a föld sötétlett a vértől, és a bűz ismerős lehetett bárkinek, aki látott már kibelezést. – Miért jutnál te is hasonló sorsra egy idegen miatt? – kérdezte a pocakos. – Ráadásul egy ilyen aljas és áruló idegen miatt. – Közelebb hajolt, és a hangjában kitartó könyörgés zengett. – Mentsd magadat és a társaidat! Váltsd meg magadat az egy igaz, élő isten szemében. Mondd, merre van a Névtolvaj?

Csó-ká vicsorgása hörgéssé fajult, de a fogát továbbra is összeszorította, és a teste merev maradt. Vaelin látta, hogy a karját nem kötözték meg, mégis szorosan maga mellett tartja.

– Micsoda zárkózott lélek! – rázta a fejét a kövérkés ember enyhe elkeseredéssel. – Úgy hiszem, ki kellene szabadítani a húsod ketrecéből. – Csó-ká felsőtestére emelte a szemét. Vaelin az erő újabb gerjedését észlelte, és a csempész megremegett, a két karja görcsös rándulással felcsapódott, az ujjai pedig reszkető karmokká görbültek. – Habár – tette hozzá a pocakos – a hozzád hasonlók lelkére nehéz rábukkanni. Áss mélyre!

Csó-ká keze a hasán sorakozó lapos izmokra verődött, és egész teste beleremegett a hiábavaló ellenállásba, ahogy az ujjak belefúródtak a bőrébe. A feketeének ismét mindent elárasztó kíméletlenséggel sikoltott fel, amikor Vaelin észrevette az első vérpatakot a csempész bőrén. Túl sokan vannak – tiltakozott az agya utolsó, észszerűen gondolkodó része, de eközben a keze felemelte az íjat, és arcáig húzva teljes hosszáig feszítette az ideget. Az ének röpke, kacagó trillával válaszolt, amikor az ujjai útjára engedték a nyílvesszőt.

Vaelin látta, ahogy a vessző átfúrja a pocakos férfi mellkasát, és érezte, ahogy a képessége eltompul, majd elenyészik. Mielőtt a vörösesszürke köd leereszkedett volna, hogy elborítsa a világot, még tudatában volt annak, hogy félredobja az íjat, és kivonja a kardját, aztán rohamra lendül, miközben a csontnyelű kést úgy hajítja, hogy éppen Csó-ká mellett álljon a földbe. Amikor az első tuhla felemelte a szablyáját, hogy kivédjen egy döfést, minden elmosódott, és az utolsó kép a férfi kettévágott arca volt, ahogy a csillagezüst penge a homlokától az álláig széthasítja.

• • •

– Nem kellene megállítani? Halottabbak már úgysem lesznek.

– Tessék, próbáld csak meg.

A hangokat tompa dünnyögésként érzékelte a vörös köd mögül, mégis elegendő jelentést hordoztak ahhoz, hogy visszarángassák a feketeének lármájába veszett józan eszét. Az érzetek zuhogva tértek vissza Vaelinhez, amikor a dal tompa fejfájássá csendesedett. Most már kezdte érteni, hogy ez az ének pihenőállapota. A teste reszketett az erőkifejtéstől, az izmai lüktettek és a mellkasa zihált, miközben verejték csorgott végig a hátán. Ennek ellenére kimerültséget nem érzett, habár a kardforgató karja sajgott, amikor leeresztette, és értetlenül pislogott a pengét a hegyétől a markolatig borító vérre. Egy ember feküdt a lába előtt, vagyis az, ami maradt belőle. Az állkapcsát levágták, a felső ajka nagy részével együtt, és fehér fogak villantak ki a vörös masszából. A tekintetét felemelve Vaelin egy másik testre lett figyelmes, amely arccal előre feküdt néhány méterrel odébb. A bőrvért széthasadt a hátán a húsával együtt, egészen a gerincéig.

– Nagyuram?

Vaelin a hang irányába lendítette a fejét, és ösztönösen felemelte a kardját. Csó-ká ellépett tőle, és leeresztette a handzsárját, szabad kezének ujjait engesztelően széttárta.

– Mennünk kell innen – mondta a csempész.

– Mennünk? – kérdezte egy másik hang. A köpcös fickótól származott, akire Vaelin a Koponyák soraiból emlékezett. Jó katona volt, aki még a Sötétkard ismétlődő rohamai közepette is eltökélten harcolt. Most azonban a gyanakvás és mélységes felindultság keverékével tekintett egykori parancsnokára. Egy másik, életben maradt Vipera állt a háta mögött, és arcáról ugyanezt az érzelmet lehetett leolvasni.

– Fogd be a bagólesőd, Kiyen! – csattant fel Csó-ká. – A megfizetetlen adósság átokként tér vissza. Vagy neked tán nem értékes az irhád? – A szavak tekintélyt hordoztak, mintha a csempész valami fennkölt szabályt idézne, amelyet nem szabad megszegni.

A köpcös arca konokká szilárdult a szidás hallatán, és a környező táj felé intett.

– Komolyan azt akarod, hogy velünk jöjjön? – kérdezte.

Vaelin körülnézett, és hat további holttestet számlált. A legtöbb hasonló csonkításon esett át, mint a lábánál heverő férfi.

– Ezt mind én…? – kezdte, de elhallgatott, mert a fejfájásába az arca is belerándult.

– Kettőt mi magunk intéztünk el – válaszolta Csó-ká, meglapogatva a kés csontmarkolatát. – Néhányan elmenekültek, amikor látták… – Fintorogva a hullák felé biccentett. – Ezt. Nem mondom, nagyon is megértem őket.

– Hamarosan a társaikkal térnek vissza – rázta a fejét Vaelin, hogy megszabaduljon a látását elhomályosító vörös párától. – Ha a Sötétkard ki nem végezteti őket a gyávaságukért.

– Akkor szerencse, hogy ezeket itt hagyták nekünk. – Csó-ká egy kötél felé indult, amelyhez több ló is ki volt pányvázva. – Melyiket szeretnéd, uram?

Patadübögés vonta magára Vaelin tekintetét, és Derka bukkant fel a közeli fák közül.

– Arra nem lesz szükség.

– Ez nem valami okos dolog, Csó – erősködött Kiyen, a köpcös, amikor Csó-ká és Vaelin is nyeregbe ült. Óvatos pillantást vetett a várúrra, majd Vipera-társa felé fordulva odasúgta neki: – Egyrészt tébolyodott, mint egy kiéhezett tőrfogú, másrészt meg a Sötétkard tüzetesen átkutatja a vidéket, hogy a nyomára bukkanjon.

– Az adósság az adósság – jelentette ki a hajthatatlan Csó-ká, és fejével az eldobott vértek és fegyverek felé intett. – Fogd a cuccod, aztán ülj lóra, vagy kopj le. De ha most elmész, többé nem tartozol a Zöld Viperák közé. – Jeges pillantását a Kiyenébe fúrta. – És tudod jól, mi vár a számkivetettekre.

A köpcös haramia visszafojtott egy dühös replikát, aztán Vaelinre vetette a tekintetét.

– Együtt utazom veled, idegen, de csak mert ő akarja. És elég ebből a parancsolgatásból. Ott engedelmeskedtem neked utoljára. – Kesín-Kó felé bökött az ujjával. – Többé nem harcolok a kereskedőkirály háborújában, megértetted?

Vaelin nem látta értelmét válaszolni, és Csó-ká felé fordult, miközben a saját társainak sorsa foglalta el a gondolatait. Tudta, hogy Nortah-nak lesz annyi esze, és megpróbálja a többiek útját állni, amikor azok menekülés helyett a keresésére indulnak, de erősen kételkedett benne, hogy Ellese is hallgat majd a barátja szavára. Túl zajosan visszhangzottak az unokahúga rémült kiáltásai a ködben, amikor ő a vízbe csobbant.

– Vissza kell térnünk a csatornához – mondta a rablónak. – A barátaim…

– Kilométerekre egyetlen csónak sem akad – rázta a fejét a csempész. – Mellesleg túl könnyen ránk találnának. Daiszhen-Kí felé indulunk. A Nagy Északi-csatorna ott fut bele a többibe. Bizonyára tele lesz hajókkal, amik át akarnak jutni a zsilipeken. A legjobb esélyed ott lesz utolérni a többi idegent.

– Ha egyszer kiérünk a fák közül, akkor egészen odáig nyílt terepen haladunk – mászott fel a nyergébe Kiyen mogorva arccal.

Csó-ká habozott, mielőtt válaszolt volna, és feszült hangja arról árulkodott, nem teljesen bizonyos önmagában.

– Akkor nem, ha a Sír-úton megyünk.

A másik két Zöld Vipera ijedten összenézett.

– Az ott ólálkodó átok rosszabb minden megfizetetlen adósságnál – fejtette ki a magasabbik. Kiyennel ellentétben ez a másik nem sok benyomást tett Vaelinre az ostrom idején, hacsak nem azzal a gyógyíthatatlan szokásával, hogy nem volt képes a többiekkel egyszerre lépni.

– Amit mondtam, megmondtam – jelentette ki Csó-ká, és mélyen a társai szemébe nézett. – Velünk jöttök, és lerójátok a tartozásotokat, vagy a saját utatokat járjátok, jelentsen ez bármit a későbbiekben.

Kiléptette a lovát, és kitartó ügetéssel haladt, miközben Vaelin követte. A háta mögött hallotta, ahogy a másik két Vipera lemarad, miközben fojtott hangon, de bőszen vitáznak. Végül úgy gondolta, mégiscsak elmennek, és megkockáztatják a testvériségük haragját, ám aztán a fülét olyasféle patazaj ütötte meg, ahogy gyakorlatlan lovasok vezetik a hátasaikat a sűrűn benőtt terepen. Az ének azonban nem szolgált megnyugtató hírekkel a döntésüket tekintve; éles dallama torz, ám annál érthetőbb üzenetet küldött.

– Azt tervezik, hogy végeznek velünk – mondta Vaelin Csó-kának. – Velem félelemből, veled szükségszerűségből. Ha már te sem vagy életben, senki sem mesélhet a Viperáknak az árulásukról. – Az ének egyre sűrűsödött, és a várúr összeszorított fogakkal, a vágytól rekedt hangon azt súgta a csempésznek: – Most kellene elintéznünk őket.

– Ismerem jól a tervüket, uram. – A rabló hangja inkább töprengőnek, semmint ijedtnek tűnt. Sokkal ügyesebben irányította a lovát, mint a társai, és a hosszú lábú sztyeppei állat gyakorlott könnyedséggel kerülgette a kidőlt fatörzseket és csalárd gyökereket. – A testvéreimet nem olyan nehéz kiismerni.

– Akkor meg miért nem hagytad, hogy elmenjenek?

– Ha bajba keveredünk, négy kard mégiscsak több, mint kettő. – Csó-ká két fa közé vezette a lovát, amelyeken túl nyíltabb terepen folytathatták az utat. Az erdő megritkult, és Vaelin fűvel benőtt, hullámzó dombságot pillantott meg kelet felé. A csempész hangja egyre halkabban szólt, és komor elhatározás zengett benne, habár a feketeének inkább mélységes bűntudatként érzékelte. – Azonkívül pedig jártam már a Sír-úton. Egyedül nem lehet átkelni rajta.