A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kristen Ashley: Motorcycle Man

Forever, Hachette Book Group, New York, 2012

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Szerkesztette: Benedek Leila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2012 by Kristen Ashley

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-539-5

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Barbara Hunter Mahannak ajánlom ezt a könyvet,
A nagynénémnek, és leglelkesebb olvasómnak.
Barbarát minden érdekli, amit csinálok,
Minden döntésemet támogatja,
Csak a boldogságom érdekli,
És feltétel nélkül szeret engem.
Mindent a nevén nevez,
Azt csinálja, amit szeret, és szereti, amit csinál,
Mindig kimondja, amit gondol,
És ha valaki nem tudja elviselni az igazságot, az az ő baja.
Őt választanám, ha megkérdeznék tőlem, kivel akarok vásárolni menni, vagy kivel raboljanak el.
Szeretlek, Barb néni.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Örök hála Chesnek, aki most is végig mellettem állt.

ELŐHANG

A motoros

– Fent vagy, bébi? – kérdezte a mély férfihang. Egy kéz végigsimította a hátam, és lecsúsztatta rólam a takarót, mire azonnal bizseregni kezdett a bőröm. De a kéz megállt a derekamon, a fenekem fölött.

Elmosolyodtam.

Sikerült. Végre sikerült. Megtaláltam! Itt van velem az ágyban, és most nem a tequila beszél belőlem. Igaz, sok tequilát ittam, de akkor is tudom, hogy ő az.

Ő az igazi. Ez a motoros az álmaim pasija.

Sosem gondoltam volna, hogy ilyen lesz, de tudtam, hogy megtaláltam. Abban a pillanatban tudtam, amikor megláttam az udvaron, a nevető, iszogató, kiabáló, táncoló, falatozó, ölelkező vagy verekedő emberek tömegében. A helyszín kicsit szokatlan volt számomra, de Eloise meghívott, és erősködött, hogy a család tagjává kell válnom, ezért elmentem. Úgy döntöttem, hogy mostantól ez lesz az új életem, és vállalnom kell a döntésemet.

Az én motoros pasim is észrevett, és ő jött oda hozzám. Aztán tequilával kínált, de nem kellett nagyon erőlködnie. Az övé voltam attól a pillanattól fogva, hogy a szemembe nézve átfurakodott a tömegen, és közben szexi mosolyra húzta a száját, amit egy hetyke kecskeszakáll keretezett. Aztán odaért hozzám.

– Szia – szólított meg a mély, rekedtes hangján, és nekem végem volt.

Aztán tequiláztunk, beszélgettünk egy kicsit, és sokat nevettünk.

Egy órával később megfogta a kezem, és bevezetett a motoros klub főhadiszállásának egyik szobájába. Most pedig, több órával később, meztelenül heverek mellette az ágyban, miután annyi orgazmusom volt, hogy már nem is tartottam számon. És tudtam, hogy ő az. Ő volt az a homályos arcú férfi, akiről mindig álmodoztam. Nem az orgazmusok miatt, hanem azért, mert sokat nevettünk és ittunk együtt, és elevennek éreztem magam vele, miközben tombolt körülöttünk a buli.

Ez a Tack nevű férfi szerette az életet, és tudta, hogyan kell kiélvezni minden egyes pillanatát. És talán őrültségnek tűnik, de azonnal megéreztem, hogy mellette én is így fogok élni.

Hason feküdtem az ágyban, a fal felé fordulva, az arcom a karomon pihent. De most felemeltem a fejem, és ránéztem.

Hosszú, sötét, kicsit csapzott, és nagyon szexi hajába itt-ott ősz hajszálak vegyültek. Kék szeme köré halvány ráncokat vésett a sok nevetés. Sötét kecskeszakáll keretezte az arcát, amit a motorosok szokása szerint kicsit hosszabbra növesztett az állán. Hihetetlenül vonzónak találtam ezt a szakállt. Erős karját, széles vállát és izmos nyakát izgalmas tetoválások díszítették, és a mellén meg a hátán is volt egy-egy hatalmas tetkó. Mindegyiket ismertem, mert az éjjel felfedeztem a teste minden négyzetcentiméterét.

Gyönyörű. Tökéletes. Nem az én esetem, és sosem hittem volna, hogy egy ilyen kemény, mindenre elszánt motoros pasi lesz az igazi. De most, miután megtaláltam az álmaim lovagját, már tudtam, hogy minden szempontból tökéletes.

– Fent vagyok – suttogtam, mert csak erre voltam képes. A torkom összeszorult az örömtől és az izgalomtól. Amióta az eszemet tudom, rá vártam, és most itt van.

Tudtam, hogy helyesen cselekszem, amikor leugrottam a hullámvasútról, ami az addigi életem volt. És most itt van. Egy élő, lélegző, gyönyörű, tetovált, rekedt hangú férfi, aki remekül bánik a kezével, és a többi testrészével. Kell ennél ékesebb bizonyíték arra, hogy igazam volt?

Tack felemelte a kezét a hátamról, és megpaskolta a fenekemet.

– Ideje a saját ágyadba kerülnöd, bébi.

A testem megdermedt, és értetlenül pislogtam rá.

Tack megmozdult.

Felkelt az ágyból, felkapta a farmerját a padlóról, és belebújt. Aztán az ajtóhoz sétált, és vissza sem nézett, miközben hátraszólt:

– Hagyd itt a számodat, és kifelé menet csukd be az ajtót. Oké, Vöröske?

Azzal eltűnt, és becsapta maga mögött az ajtót.

ELSŐ FEJEZET

Főzök neked kávét

Tíz perc múlva nyolc. Visszafojtott lélegzettel lefordultam a Broadwayről, és ráhajtottam a széles betonútra, ami a Ride egyik érdekeltségéhez tartozó hatalmas autós áruházhoz vezetett. Megálltam a háromállásos autószerelő műhely udvarán, ami szintén a Ride-hoz tartozott.

A garázs felé menet szemügyre vettem a lenyűgöző méretű épületet.

Az új munkahelyem, a Ride Autó és Motor, egyedi járműveket készített és világhírű volt. Filmsztárok és olajsejkek vásároltak tőlük autókat és motorokat. A járműveik híres magazinokban szerepelnek, és rendszeresen bérbe veszik őket különféle filmforgatások számára. Denverben mindenki ismeri a Ride-ot. Sőt egész Coloradóban. De szerintem az Egyesült Államokban is sokan hallottak már róluk. Ezt onnan tudom, hogy egyáltalán nem értek az egyedi gyártású autókhoz, de még én is hallottam a Ride-ról.

Azt is tudtam, hogy a Chaos Motoros Klub birtokában van az autószerelő műhely, meg négy autósbolt. Egy Denverben, egy Boulderben, egy Colorado Springsben és a negyedik most nyitott meg Fort Collinsban. A Chaos Motoros Klubot is ismertem. Híresek voltak a Ride miatt, meg azért, mert a Ride szerette a marcona külsejű klubtagokkal fotóztatni az egyedi gyártású járműveit, így azok sok képen szerepeltek.

Azért is ismertem őket, mert együtt buliztam velük.

És ma kezdek el dolgozni náluk, a műhely új irodavezetőjeként.

És mindezt egyetlen nappal azután, hogy lefeküdtem Tackkel, a Chaos Motoros Klub elnökével, aki gyakorlatilag a főnököm.

És miután Tack kurtán-furcsán faképnél hagyott.

– Jézusom… – suttogtam magam elé, miközben leparkoltam a szerelőaknák mellett lévő ajtó elé, amelyen az IRODA felirat díszelgett. – Istenem, mekkora barom vagyok. Egy ostoba idióta.

Nem is idióta, hanem inkább lotyó.

Nem tudtam, mit kezdjek ezzel az újdonsággal. Még sosem voltam lotyó. Nem szoktam ismeretlen férfiakkal ágyba bújni. Nem szoktam gyönyörű, tökéletes testű motorosokat megvalósult álomnak tartani, együtt tequilázni, aztán órákon át őrült módon szexelni velük.

Ez egyáltalán nem jellemző rám.

Nem vagyok olyan ember, aki úgy éli az életét, mint Tack. Harmincöt éves vagyok, és világéletemben óvatosan, nyugodtan, kockázatmentesen éltem. Mindig megfontoltan döntöttem, gondosan mérlegeltem az előnyöket és a hátrányokat. Listákat írtam. Terveket készítettem. Előre gondolkodtam. Soha nem léptem addig, amíg százszázalékosan nem tudtam, hová fogom tenni a lábam. Ha olyan helyzetben találtam magam, ahol egy kicsit is bizonytalan voltam, azonnal kihátráltam belőle.

Ez így volt egészen két hónappal ezelőttig, amikor ránéztem az életemre, meg a körülöttem lévő sunyi emberekre, és rájöttem, hogy ki kell lépnem.

Úgyhogy leléptem. Ezt a lépésemet nem terveztem meg. Nem mérlegeltem az előnyöket meg a hátrányokat. Nem gondolkodtam előre. Amikor megvilágosodtam, és rájöttem, milyen veszélyes helyzetben vagyok, nem törődtem, hol fogok landolni, ha kiugrok az életemből. Egyszerűen felálltam az íróasztaltól a munkahelyemen, egy dobozba hajítottam a személyes cuccaimat, és elsétáltam. A főnökömnek meg sem mondtam, hogy elmegyek. Csak leléptem.

És nem mentem vissza.

A következő két hónapban minden szerdán megvettem az újságot, és kinyitottam az álláshirdetéseknél. Lehunytam a szemem, és a papírra böktem. Ha megvolt a képesítésem az állásra, amelyre az ujjam mutatott, akkor jelentkeztem.

Ezt terveztem.

A legjobb barátnőm, Lanie, azt hitte, hogy megőrültem. Nem mondhatom, hogy tévedett. Fogalmam sem volt, mit fogok csinálni, hová megyek, és mi fog történni, ha odaérek.

Csak azt tudtam, hogy meg kell tennem.

Úgyhogy megcsináltam.

Most itt vagyok, és úgy döntöttem, hogy itt kell lennem. Tegnap egyfolytában azon gondolkodtam, hogy megjelenjek-e az új munkahelyemen. Mindent elcsesztem, a szó szoros értelemben, pedig még el sem kezdtem dolgozni. Nem akartam találkozni Tackkel. Soha többé nem akartam látni. A puszta gondolat olyan megalázó volt, hogy égni kezdett a bőröm. Mégis állandóan rá gondoltam, amióta kikeltem az ágyából, felöltöztem, és a szégyentől megsemmisülve kiosontam a szobájából.

De már két hónapja nem dolgoztam. Volt egy kis megtakarított pénzem, de fizetnem kellett a lakásrészletet. Munkát kellett találnom. Újra akartam kezdeni az életem, úgyhogy bele kellett vágnom; meg kellett találnom, amit keresek.

Most már nem mehetek vissza. A hullámvasút tetején ugrottam ki az életemből, és most zuhanok.

Előbb-utóbb landolnom kell, és itt fogok földet érni.

Tehát lotyó voltam. Rengeteg lotyó van a világon, százával, ezrével hemzsegnek mindenütt. Sőt milliószámra. Ők is dolgozni járnak minden nap, és biztosan vannak köztük olyanok, akik lefeküdtek a kollégájukkal a munkahelyükön. És valószínűleg nem zavarja őket. Csak találkoztak egy új kollégával, vagy egy ismeretlen pasival, aki megdobogtatta a szívüket, és akinek az érintésétől bizseregni kezdett az egész testük, ezért lefeküdtek vele. Valószínűleg jólesett nekik. Sőt nagyon élvezték.

Hiszen ez is az élethez tartozik, nem? Az élet része, hogy az emberek ostobaságokat követnek el, mert jólesik nekik, és ha hibáznak, akkor továbblépnek. Mindenki ezt csinálja. Mindenki.

Most már én is.

És a fenébe is… Egy ijesztő hullámvasúton voltam, már túl hosszú ideje. Egész idő alatt lehunytam a szemem, és nem törődtem a rémisztő dolgokkal, amelyek körülöttem történtek. Féltem kinyitni a szemem, és nem mertem kockáztatni.

Ebből elég volt.

Lefeküdtem a főnökömmel. Na és?

Nagy levegőt vettem, a vállamra dobtam a táskámat, kinyitottam a kocsi ajtaját, és kiszálltam. Aztán körülnéztem. Korán volt még, és a motorosok nem szoktak korán kelni. Senki sem volt még ott. Öt motorkerékpár állt a klub központja előtt, az udvar egyik oldalán. Ez a hosszú, téglalap alakú épület választotta el a műhelyt az autósbolttól. A bolt mögött egy viharvert pickup autó parkolt. Semmi más. Semmi mozgás. Semmi hang.

Eloise-zal úgy beszéltük meg, hogy nyolckor találkozunk, és megmutatja az iroda működését. Korán jöttem, de azért odamentem az ajtóhoz, és megpróbáltam benyitni az irodába. Be volt zárva. Az udvar felé fordultam, és az órámra néztem. Hét perc múlva nyolc.

Várok.

Levettem a táskát a vállamról, előkotortam a mobilomat, kinyitottam, visszadobtam a táskát a vállamra, és üzenetet küldtem Lanie-nek.

Itt vagyok.

Öt másodperc múlva Lanie válaszolt.

OMG! Miért? Megőrültél?

Beszámoltam a legjobb barátnőmnek a motoros buliról, amin részt vettem, és azt sem hallgattam el, hogy az új főnököm gerincre vágott, majd kipenderített az ágyából. Azért meséltem el neki a kínos sztorit, mert abban reménykedtem, hogy így talán nem ég az arcom a szégyentől, valahányszor eszembe jut. Minden lány tudja, hogy ha egy problémát megosztunk a legjobb barátnőnkkel, akkor szinte már meg is oldottuk. De most megtanultam, hogy ez a szabály csak az olyan esetekben érvényes, amikor nem tudjuk, mit vegyünk fel az első randira, vagy megvegyük-e azt a gyönyörű kovácsoltvas bortartót a Pottery Barnban, de akkor nem segít, ha egyéjszakás kalandba keveredtünk az új főnökünkkel. Sajnos hiába meséltem el mindent Lanie-nek, nem sokat javult a kedélyállapotom.

Lanie úgy vélte, hogy nem kellene megjelennem az új munkahelyemen, és inkább tovább bökdössek az álláshirdetésekre még két hónapon át, vagy akár egy egész éven át, csak ne kerüljek újra Tack közelébe. De Lanie vezető állásban dolgozik egy reklámügynökségnél, és a vőlegényével, Elliottal lakik. Neki nem kell aggódnia a vészesen apadó tartalékai miatt, mert nagyon tehetséges, és az ügyfelek kapkodnak utána, ezért remek fizetése van. Ráadásul Elliott egy zseniális programozó, aki rengeteget keres. Rengeteget. Lanie esküvőjén csak a virágokra tízezer dollárt fog költeni. Majdnem szívrohamot kaptam, amikor megláttam az ételszállítók számláját. A ruhája pedig többe került, mint a kocsim.

A kijelzőt gyorsan tapogatva visszaírtam neki. Nem őrültem meg. Csak szükségem van a pénzre.

Öt másodperc múlva megérkezett Lanie válasza. Mi van, ha találkoztok?

Erre én is számítottam, és sok időt töltöttem azzal, hogy felkészüljek a találkozásra. Igazából egész éjszaka ezzel foglalkoztam, mivel csak két órát tudtam aludni.

Ha találkozunk, akkor találkozunk, írtam vissza. Vállalom a lelkem mélyén megbújó lotyót.

Nem kellett sokáig várnom a válaszra. Te nem vagy lotyó!!! Tyra Masters vagy. Tyra Masters NEM lotyó!!!

Most már az, feleltem, majd hozzátettem: Legalábbis szombat este az volt.

Nincs több magányos bevetés, írta Lanie, és már jött is a folytatás: Ezentúl minden társasági eseményen a szárnysegéded leszek.

A telefonra mosolyogtam, majd ajtócsapódást hallottam, és felnéztem. Aztán összeszorult a mellkasom.

A fenébe! Tack állt a klub épülete előtt. Kifakult farmert, motoroscsizmát és feszes fehér pólót viselt. A haja még így a távolból is egy átszexelt éjszakáról árulkodott. Nem csoda, mert egy magas, vékony, sötét hajú nővel smárolt az ajtóban. Méghozzá nagyon. Igencsak elmélyültek egymásban. A nő Tack fenekét szorongatta, és ő is a nő hátsóját markolászta.

Istenem… Szombat este én voltam az ágyában, vasárnap pedig máris egy újabb nővel hetyegett ugyanott. Engem nem kísért ki az ajtóig, hogy ott búcsúzzon el tőlem. Sőt nem is búcsúzott el tőlem!

A pokolba!

Lehunytam a szemem, és nagyot nyeltem. Ez fáj… Nagyon fáj.

Oké, lehet, hogy mégsem tudom ezt végigcsinálni.

Kinyitottam a szemem, és a telefonra meredtem. Aztán gyorsan írni kezdtem.

Most jött ki a klubépületéből, közöltem vele.

Két másodperc múlva jött a válasz: OMG!!!

Egy barna nővel smárol, írtam neki.

OMG!!! OMG!!! OMG!!! Tűnj el onnan, írta vissza Lanie.

Motorhangot hallottam, és amikor felemeltem a fejem, megláttam a nőt a lepukkant pickupban. Tackre esett a pillantásom, és észrevettem, hogy engem néz. A barna nő intett Tacknek, de ő már végzett vele. Nem intett vissza, rá sem nézett, hanem elindult felém.

Kétségbeesetten szorongattam a telefonomat, és villámgyorsan írni kezdtem.

A nő elment. Tack felém jön.

Elküldtem az üzit, de továbbra is a mobilt bámultam, és legszívesebben elsüllyedtem volna a szégyentől.

– Vöröske! – hallottam a kiáltását, és hálát adtam az égnek, hogy a telefonom csipogott egyet, ezért nem kellett azonnal felemelnem a fejem, mert előbb elolvastam Lanie legújabb üzenetét.

Menekülj, Tyra, fuss, fuss, fuss!!!

– Vöröske! – hangzott most már közelebbről, és amikor felnéztem, Tack már a lépcsőn volt, és vészesen közeledett.

Jól nézett ki. Minden jól festett rajta. A ruhái, a kócos haja, amelybe két kézzel beletúrt. Az apró ráncok a szeme sarkában. A mozgása.

Nem… Nem tudom eljátszani a lotyót. Hallgatnom kellett volna Lanie-re.

– Szia – nyögtem ki nagy nehezen.

A bőröm égni kezdett, és éreztem, hogy tetőtől talpig vörös leszek, amikor végignéz rajtam. Tack a lépcső tetejére ért, rám meredt, és nem tűnt túl boldognak.

– Mit keresel itt? – kérdezte.

Meglepetten néztem vissza rá. Szombaton említettem neki, hogy én vagyok az új irodavezetője.

Vagy nem?

– Itt dolgozom – válaszoltam.

– Mi van?

– Itt dolgozom.

Újra tetőtől talpig végigmért.

– Itt dolgozol – ismételte meg.

– Igen. Eloise vett fel maga helyett. Én vagyok az új irodavezetőd.

Tack továbbra is engem bámult, és most sem tűnt boldognak. Sőt egyre mogorvább lett.

– Most ugratsz – jelentette ki végül.

Nem akartam szétrágni a számat, ezért inkább összeszorítottam, és megráztam a fejem.

Úgy látszik, Tack nem szívesen dolgozik együtt olyan nőkkel, akiket megdöntött, aztán faképnél hagyott. Illetve az én esetemben, megdöntött, és kirúgott az ágyából.

Ezt érdekesnek találtam. Nem örültem neki, de akkor is érdekes volt.

– Már nem dolgozol itt – közölte velem kurtán-furcsán.

Ijedten pislogni kezdtem, és ösztönösen megragadtam a lépcső korlátját.

– Tessék? – nyögtem ki nagy nehezen.

– Bébi, ez nem jó – mordult fel ingerülten. – Mi a fenét gondoltál?

– Miről? – kérdeztem.

Közelebb hajolt hozzám, és a ledöbbent agyam végre felfogta, hogy még munkába sem álltam, máris ki vagyok rúgva. Tényleg nagyon haragudott, és ezt elég ijesztőnek találtam.

– Nem dolgozom olyan ribikkel, akiknek a szájában volt a farkam – jelentette ki. Már nemcsak égett a bőröm, hanem lángolt, mintha az egész testem meggyulladt volna.

– De… – nyögtem ki, amikor meg tudtam szólalni. – Szerintem említettem neked, hogy én vagyok az új irodavezető.

– Nem említetted – vágta rá.

– Biztos vagyok benne, hogy igen – erősködtem.

– Nem – válaszolta ellentmondást nem tűrő hangon.

– De igen.

Még közelebb hajolt hozzám.

– Vörös! Nem mondtad! – rivallt rám.

– Oké… – suttogtam megadóan, mert tényleg nagyon megijedtem tőle. Ugyanakkor nem voltam száz százalékig biztos abban, hogy megemlítettem neki az új munkámat, vagy csak úgy emlékszem.

– Nem kefélek olyan nővel, akinek a fizetési csekkjén az én aláírásom szerepel – közölte velem a megmásíthatatlan véleményét. Kétségbeesetten járt az agyam, mi lehetne a megoldás erre a dilemmára, közben legszívesebben elfutottam volna, méghozzá jó messzire, hogy soha többé ne lássam a Ride Autó és Motor műhelyét meg ezt az ijesztő alakot.

Milyen ostoba voltam! Csodálatosnak és tökéletesnek képzeltem. Azt hittem, hogy ő az én motoros álompasim.

Istenem, mekkorát tévedtem! Nem csodálatos, nem tökéletes, és nem az álompasim. Tack egy mogorva, goromba motoros, egy motoros klub vezetője, aki a puszta külsejével halálra ijeszti az embereket.

Nagy nehezen összeszedtem magam.

– Oké… Engem nem zavar. Történt egy apró baki, de többé nem fog előfordulni, és elfelejtjük, hogy megtörtént. Nyugodtan továbbléphetünk, és ha felveszel engem, nem szeged meg a szabályt, hogy nem fekszel le az alkalmazottaiddal.

– Elfelejtjük, hogy megtörtént? – kérdezte, és még dühösebbnek tűnt.

– Hát… igen – válaszoltam.

– A szabályt már megszegtem, bébi, és nem lehet jóvátenni – förmedt rám.

– Nem szegted meg! – tiltakoztam.

– Megszegtük, Vöröske.

– Nem.

– De.

– Nem! – erősködtem, és amikor komor arccal, villámló szemmel kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, gyorsan tovább hadartam. – Azt mondtad, nem fekszel le olyan nővel, akinek a fizetési csekkjén a te aláírásod van. Eloise felvett engem, de még nem kezdtem el dolgozni nálad. Tehát nincs az aláírásod a fizetési csekkemen, mert még csak állásajánlatot kaptam tőled. De még nem dolgozom itt. – Az iroda ajtajára mutattam, és úgy folytattam. – Akkor leszek az alkalmazottad, ha belépek azon az ajtón. És mivel nem fogunk újra… Szóval igazából nem szegted meg a szabályodat, és…

– Tudom, milyen az ízed – közölte velem a tagadhatatlan tényt.

Ez olyan kínos és goromba megjegyzés volt, hogy hirtelen nem is tudtam, mit válaszoljak.

– És azt is, milyen a hangod, amikor elmész – folytatta Tack az ízléstelenkedést.

Ez egyre rosszabb. Kénytelen voltam megint összeszorítani a fogamat, mert nem akartam rágcsálni a számat.

– Meg, hogy milyen átkozottul mohó vagy – tette hozzá Tack. – Megőrültél, ha azt hiszed, hogy nem akarok majd repetázni, amikor a közelemben látlak.

Döbbenten néztem rá.

– Tessék? – kérdeztem csendesen.

– Drágám, már régen nem volt az ágyamban ilyen mohó, telhetetlen kis punci. Szeretem a telhetetlen nőket. Szerinted nem kérek majd belőle?

Ez már nemcsak ízléstelen, hanem egyenesen otromba.

– Nem vagyok telhetetlen – suttogtam.

Tack hátrahajolt.

– Jaj, dehogynem, bébi. Olyan kiéhezett és követelőző voltál, hogy kis híján padlóra küldtél. Márpedig ez sokat jelent.

Egyre kevésbé tetszett ez a beszélgetés.

– Megkérhetlek, hogy ne beszéljünk erről? – javasoltam.

– Persze, nem is beszélhetünk. De nem baj. Nem hagytad itt a számodat szombaton, mielőtt elhúztál. Úgyhogy most add meg a számodat, aztán tedd vissza a feneked a kocsiba, és majd felhívlak, ha kedvem szottyan rád.

Jézusom! Ez most komolyan mondja?

Éreztem, hogy megáll a szívverésem, és az egész testem megdermedt.

– Ezt komolyan mondtad? – kérdeztem, miután magamhoz tértem.

– Vöröske, add meg a számod, szállj be a kocsiba, és majd felhívlak, ha eljön az ideje, hogy megint játszadozzunk.

Tényleg ezt mondta. Sőt meg is ismételte.

Összeszorítottam a fogam, de most más okból.

– Tudod a nevem? – szegeztem neki a kérdést.

– Mi van? – kérdezett vissza.

– A nevem. Biztosan tudom, hogy szombat este megmondtam a nevem, úgyhogy ne próbáld meg letagadni. – Ebben száz százalékig biztos voltam. Legalább háromszor közöltem vele a nevem, miután állandóan Vöröskének hívott.

– Most ugratsz – mordult rám végül.

– Ne mondogasd mindig, hogy ugratlak. Eszem ágában sincs tréfálkozni veled. Mi a nevem? – erősködtem.

– Bébi, kit érdekel? Nincs szükségünk nevekre – hangzott a pimasz válasza.

– Jézusom – suttogtam. – Nagyon szemét vagy.

– Vöröske…

– Egy igazi szemétláda – erősítettem meg, mire karba tette a kezét.

– Két választásod van, Vöröske. Megadod a számod, beteszed a segged a kocsiba, elhúzol innen, és várod a hívásomat. Vagy csak beteszed a segged a kocsiba, és elhúzol innen. Öt másodperced van.

– Nem szállok be a kocsiba – jelentettem ki. – Megvárom Eloise-t, aki megmutatja a teendőimet, aztán munkához látok.

– Nem fogsz itt dolgozni! – csattant fel.

– De igen! – vágtam vissza.

– De nem.

– De igen.

– Bébi, nem mondom még egyszer. Nem fogsz itt dolgozni!

Ekkor hirtelen elszakadt a cérnám. Először nem is értettem, miért. Nem szoktam elveszíteni a türelmemet. Ha valaki gondosan megtervezi és beosztja az élete minden egyes másodpercét, akkor nem jellemző rá, hogy kijön a sodrából. Az óvatosság és az indulatosság kizárja egymást.

Most mégis elszállt az agyam.

Csípőre tettem a kezem, odaléptem hozzá, és lábujjhegyre álltam, hogy közelebb legyek az arcához.

– Na, ide figyelj, te ijesztő motoros fazon! – csattantam fel ingerülten. – Szükségem van erre az állásra. Két hónapja nem dolgozom, és kell ez a munka. Nem tudok újabb két hónapot, vagy még több időt várni arra, hogy egy másik állást keressek magamnak. Most kell a meló. – Tack rám meredt, kék szeme majdnem lyukat égetett rajtam, de nem zavartattam magam, hanem így folytattam: – Jól nézel ki, szuper tetkóid vannak, és nagyon menő a szakállad. Megakadt rajtad a szemem, és te is kiszúrtál magadnak. Szexeltünk, méghozzá jó sokat. Jó volt. Na és? Az akkor volt, ez pedig most van. Többé nem fogunk együtt játszani. Soha többé. Annak vége. Mostantól nyolckor bejövök, ötkor elmegyek, teszem a dolgom, te pedig az ijesztő motoros főnököm leszel, aláírod a fizetési csekkjeimet, értékeled a teljesítményemet, és ha kedves vagy hozzám, akkor talán főzök neked kávét. Egyébként meg nem létezel számomra, és én sem létezem számodra. Ami történt, megtörtént, de már vége. Továbblépek, és úgy lépek tovább, hogy elkezdek dolgozni ebben az irodában.

Elhallgattam, mert rádöbbentem, hogy zihálva veszem a levegőt. Azt is észrevettem, hogy még mindig merőn néz engem, és a pillantása égeti az arcomat. Láttam, hogy még mindig haragszik, de valami mást is észrevettem rajta, csak nem tudtam, mi az, mert még nem ismertem eléggé. De akármi is volt az, még a haragjánál is ijesztőbbnek tűnt, pedig addig is elég rémisztő látványt nyújtott.

Amikor megszólalt, egészen halkan beszélt.

– Hidd el, Vöröske, hogy ha most megérintenélek, akkor két perc múlva zihálva, széttárt lábbal feküdnél az ágyamban.

Egy pillanatra megfeledkeztem arról, hogy milyen ijesztő.

– Hihetetlen vagy! – sziszegtem felindultan.

– Csak igazam van – vágott vissza.

– Ha hozzám érsz, munkaügyi pert akasztok a nyakadba – figyelmeztettem fagyos hangon.

– Csak ugratsz – válaszolta.

– Próbáld meg! – csattantam fel ingerülten, pedig nem szerettem volna, ha megteszi. Nem azért, mert igaza volt, hanem mert egy szemét alaknak tartottam. Egy rohadéknak. Inkább egy sorozatgyilkos érjen hozzám a halálsoron, mint Tack.

– Minden rendben van? – Egyszerre fordultunk a hang felé, és Eloise-t pillantottuk meg a lépcső alján, aki csodálkozva nézett minket.

Kinyitottam a szám, hogy válaszoljak valamit, bár fogalmam sem volt, mit mondhatnék. Tack megelőzött.

– Mondd meg neki, hogy ha még egyszer ebben a flancos cuccban jelenik meg, akkor a feneke nincs biztonságban – mordult fel Tack. Eloise összerezzent a meglepetéstől.

Eloise farmerban, feszes pólóban és szandálban volt, míg én egy szűk szoknyában, elegáns blúzban és magas sarkú cipőben feszítettem. Egyértelmű, hogy kicsit túlöltöztem, de azért nem követtem el főbenjáró bűnt.

Tack újra rám villantotta a szemét.

– Ha még egyszer megízlellek, bármilyen módon, akkor el kell húznod a csíkot, Vöröske. Repülsz, mint a madár. Megértetted?

– Nem fog megtörténni! – jelentettem ki, mire haragos pillantással rám bámult. Hosszan nézett, és közben megváltozott az arca. Láttam, ahogy a haragja fokozatosan elpárolog, és valami furcsa, meleg, és sokkal ijesztőbb kifejezés jelenik meg rajta.

– Majd meglátjuk – motyogta végül, jóval szelídebb hangon.

Azzal odébb lépett, leszaladt a lépcsőn, és odaballagott az egyik motorhoz. Átvetette a lábát a nyergen, beindította a motort, és nagy dübörgéssel elszáguldott.

– Mi volt ez? – kérdezte Eloise. Ijedten összerezzentem, mert csak most vettem észre, hogy mellettem áll.

– Azt hiszem, nem tettem jó benyomást az új főnökömre – válaszoltam. Eloise Tack után nézett, aztán rám pillantott. A szeme még mindig tágra volt nyitva a csodálkozástól. Gyorsan felvettem a „meg tudom csinálni” álarcomat, és rámosolyogtam. – Na de semmi baj! – kiáltottam fel színlelt könnyedséggel. – Majd lecsillapodik. Menjünk, és csapjunk a lovak közé.

Azzal az irodaajtó felé fordultam.

MÁSODIK FEJEZET

Harcra fel!

A harmadik napomat töltöttem a Ride-nál. Eloise elment, magamra maradtam, és fogalmam sem volt, mit csinálok.

Ha az ember egy olyan szerelőműhely irodavezetője lesz, amely egyéni járgányokat készít, akkor nem árt tudnia valamit az autókról meg a motorokról. Eloise a rendelkezésére álló két nap alatt mindent megtett, hogy bevezessen a munka rejtelmeibe, de már várt rá egy állás Vegasban. Nemcsak irodavezetőként remekelt, hanem blackjack játékvezetői képesítése is volt. A pasija már Vegasba utazott, és dolgozni kezdett, úgyhogy neki is minél előbb oda kellett húznia a belét (ő fogalmazott így), mert a fickó kezdett türelmetlenkedni. Úgy tűnt, nem sok olyan nő szaladgál a környéken, aki alkalmas arra, hogy egy szerelőműhely irodáját vezesse, vagy legalábbis nem felelt meg a Chaos MC (vagyis Motoros Club, ahogy Eloise elmagyarázta) követelményeinek. Ezért a vártnál tovább tartott megfelelő embert szereznie maga helyett.

Nem részletezte a Chaos MC követelményeit, de ezek szerint a klub nem tartotta fontosnak, hogy a leendő munkatárs konyítson az autókhoz meg a motorokhoz.

Az elmúlt két napban az volt a legjobb, hogy a kínos reggeli incidensünk után csak kétszer találkoztam Tackkel. Először az első napon láttam, amikor beviharzott a motorján, én meg éppen távozni készültem. A második esetben csípőre tett kézzel álldogált a hátsó ajtónál, és két hasonlóan marcona külsejű motoros fazonnal társalgott. Háttal állt nekem, és a beszélgetés nem tűnt túl vidámnak. Egy teendőkkel teli lista volt a táskámban, és ebédet kellett hoznom Eloise-nak, a szerelőknek meg magamnak, úgyhogy nem nagyon figyeltem rájuk. Amikor visszaértem, Tack meg a két marcona motoros már nem volt az udvaron, és nem is jöttek vissza, amíg dolgoztam.

Most eljött a harmadik nap. Először kellett Eloise segítsége nélkül boldogulnom, és Tack ott volt. Ezt onnan tudtam, hogy amikor nyolc előtt tíz perccel bekanyarodtam az udvarba, megláttam az egyik nyitott szerelőműhelyben. Éppen egy tűzvörös autó motorja fölé hajolt, de felkapta a fejét, amikor meghallotta, hogy jövök. Többet nem láttam belőle, mert miután megpillantottam, nem néztem rá többet, csak gyorsan leparkoltam a kocsit. Igyekeztem nem is gondolni rá, miközben megragadtam a fánkosdobozt, amit a szerelőknek hoztam, és kiszálltam az autóból. Kinyitottam az iroda ajtaját, felkapcsoltam a világítást, beizzítottam a számítógépet, és beindítottam a kávégépet.

Háromnegyed órával később befutott néhány szerelő. Hallottam őket, és láttam, hogy örülnek a fánknak meg a kávénak. Az íróasztalnál ültem, a kávémat kortyolgattam, és autóalkatrészeket bámultam a monitoron. Egyiket sem ismertem, és hiába tanulmányoztam a hozzájuk tartozó kusza jegyzeteimet, mert azok is olyanok voltak, mintha szanszkrit nyelven íródtak volna. Ekkor kinyílt a garázsba vezető ajtó.

Mosolyogva odanéztem, mert azt hittem, hogy az egyik szerelő az, de Tack lépett be a helyiségbe.

Az arcomra fagyott a mosoly, és gyorsan újra a számítógép monitorjára szögeztem a pillantásomat.

Megpróbáltam úgy tenni, mintha nem lenne ott, de nem sikerült. Pontosan tudtam, mikor áll meg az asztal másik oldalánál, pedig nem néztem oda.

– Azt hiszem, már szóltam a ruháddal kapcsolatban, Vöröske – mordult rám.

Nem vettem le a szemem a képernyőről, ittam egy újabb korty kávét, és tovább klikkelgettem az egérrel.

– A cégednek nincs öltözködési előírása – közöltem a monitorral.

– Megismételnéd? – förmedt rám.

Lopva rásandítottam.

A pokolba! Nagyon jól nézett ki. Megint egy fehér pólót viselt, ami ráfeszült a domború mellkasára, széles vállára és lapos hasára. A fehér póló olajos volt, akárcsak a keze, pedig egy olajfoltos rongyot szorongatott. Tehát már megtörölte a kezét. Már észrevettem, hogy a többi szerelő is állandóan a kezét törölgeti.

Magamban feljegyeztem, hogy rendelnem kell rongyokat a fiúknak, és a piszkosakat el kell küldenem a mosodába.

– A cégednek nincs öltözködési előírása – ismételtem meg közben engedelmesen.

– És? – kérdezte Tack, és még mindig a rongyot szorongatva, csípőre tette a kezét.

– És mivel a cégednek nincs öltözködési előírása, azt viselek, amit akarok. Komolyan veszem ezt a munkát, ezért komoly ruhákat hordok.

Az igazat mondtam. Megint egy szűk ceruzaszoknya meg egy rövid ujjú, derékban erősen szűkített blúz volt rajtam. Meg az a halvány rózsaszín tűsarkú szandi, amit egyszerűen imádtam. Annyira, hogy vettem még egy blúzt, egy szoknyát meg egy nadrágot, hogy legyen mihez felvennem.

– Bébi, ez egy szerelőműhely. Itt senki sem hord flancos, puccos göncöket. Egy műhelyhez farmer illik.

Kihúztam magam, elfordultam a számítógéptől, és hátranéztem.

– Akarod, hogy írjak egy alkalmazotti kézikönyvet, amelyben benne van az öltözködési kódex is a cég dolgozói számára? – kérdeztem.

– Igen, Vöröske. Tedd azt – válaszolta Tack.

– Rendben – bólintottam. – Mikorra?

– Ma, a munkaidő végéig.

Meglepetten pislogtam.

– Az lehetetlen – jelentettem ki végül. – Annyi teendőm van, hogy kellene rá egy hét. Vagy kettő.

– A határidő ma van, a munkaidő végéig. És rendeld meg ezeket az alkatrészeket, de át akarom nézni a rendelést, mielőtt elküldöd.

Uramatyám. Kezdtem bepánikolni. Éppen azon a rendelésen dolgoztam, és nem akartam elrontani. De még nem nagyon értem a dolgokat, ezért biztos voltam abban, hogy el fogom szúrni.

– Egy óra múlva készen lesz – válaszoltam, pedig erre nem sok esélyt láttam. Egy óra alatt előbb tanulok meg szanszkritul, minthogy kiismerjem magam az autóalkatrészek világában.

– Nincs egy órád. Fél óra múlva elmegyek, úgyhogy fél órád van – vetette oda.

A fenébe!

– Rendben – vágtam rá.

Tack még egy utolsó mogorva pillantást vetett rám, és távozni készült, de hirtelen megtorpant.

– A francba – mordult fel, és a felsőtestével visszafordult. – Te hoztad azokat a fánkokat?

– Igen – feleltem.

– Miért?

– Miért ne?

– A „miért ne” nem jó válasz a „miért”-re, Vöröske – torkollt le Tack, és most már az egész testével felém fordult.

– A fiúk szeretik a fánkot – magyaráztam.

– És?

– És hoztam fánkot a kollégáimnak. A kedves emberek szoktak ilyesmit csinálni. És én kedves ember vagyok.

– Ilyesmit azok szoktak csinálni, akik be akarják nyalni magukat, hogy a kollégáik megkedveljék őket. És te többé nem fogsz ilyet csinálni. Érted?

Jézusom. Mi a baja ennek a pasinak?

– Csak kedveskedtem nekik – jelentettem ki, ragaszkodva az álláspontomhoz.

– Rendben. De többé nem teszed! – csattant fel.

– Ezek csak fánkok, Tack.

– Többé ne tedd ezt, Vöröske.

Haragos pillantást vetettem rá.

– Csak velem vagy ilyen szemét, vagy mindenkivel? – kérdeztem végül.

Tack a zsebébe dugta a rongyot, és karba tette a kezét.

– Ide figyelj, drágám. Megmondtam, hogy nem akarlak itt látni. Ne lepődj meg, ha szemét vagyok hozzád, mert azóta nem változott meg a véleményem. Nem akarom, hogy itt dolgozz.

Rámeredtem. Aztán eszembe jutott az alkatrészrendelés, amiről fogalmam sem volt, hogyan fogom megcsinálni. Tudtam, hogy a próbálkozásom valószínűleg fel fogja dühíteni, és okot ad neki, hogy kirúgjon. Aztán arra gondoltam, hogy lefeküdtem vele, és egy nagyon különleges, gyönyörű élménynek tartottam az együttlétünket, pedig nem volt az. Ha nem akar itt látni, akkor miért ragaszkodom annyira ehhez az álláshoz? Nem kedvelem őt, mert egy szemét alak. Szégyelltem magam, amiért ágyba bújtam vele. Nem töltött el örömmel a gondolat, hogy napi szinten el kell viselnem a jelenlétét. Néhány fiút már megkedveltem a műhelyben, és úgy beszélgettem velük, mintha a barátaim lennének, de azért még nem kötődtem nagyon hozzájuk.

Akkor meg mi a fenét keresek itt?

– Rendben – jelentettem ki, és visszanéztem a képernyőre.

– Tessék? – kérdezte Tack.

– Rendben – ismételtem meg, majd a monitornak magyarázva így folytattam: – Eloise-nak nem volt elég ideje mindent megmutatni nekem. Fogalmam sincs, mit kell tennem. Harminc perc múlva erre te is rá fogsz jönni. Nem kedvelsz engem. Én sem kedvellek téged. – Tackre emeltem a szemem. – Úgyhogy rendben. A mai napot még végigcsinálom, aztán többé nem fogsz látni.

Tack felvonta a szemöldökét.

– Kétszer is a torkomnak ugrasz emiatt az állás miatt, aztán feladod? Csak így, ilyen könnyedén?

– Nem fogok olyan helyen dolgozni, ahol nem ehetek fánkot – közöltem vele, majd visszanéztem a monitorra, és gépelni kezdtem. – Azzal túlmentél minden határon. Úgyhogy, igen, csak ilyen könnyedén.

Ittam egy korty kávét.

– Azt hittem, szükséged van erre a munkára.

– Majd találok egy másikat, ahol felvehetem a gyönyörű rózsaszín szandálomat, és közben nem kell elviselnem egy goromba motoros fickó bosszantó, indokolatlan és ijesztő zaklatását.

– Micsoda? – kérdezte Tack. – Tehát először majdnem kikaparod a szemem az állás miatt, aztán feladod, mert nem viselhetsz cicababa-cipellőt, és nem ehetsz fánkot?

Újra rápillantottam.

– Igen, szépfiú. Pontosan erről van szó.

Tack rám bámult. Visszabámultam rá. Hirtelen ellazult az arca, és egy pokolian szexi vigyorra húzta a szívdöglesztő kecskeszakállal keretezett száját.

– Jézusom, Vöröske… Miért van az, hogy ilyen elviselhetetlen nőszemély vagy, mégis meg akarlak kefélni, méghozzá most rögtön?

Úgy éreztem, mintha egy nagy, erős kéz hirtelen kiszorította volna a szuszt a tüdőmből.

– Ne legyél ilyen közönséges! – csattantam fel ingerülten.

Tack újra felvonta a szemöldökét.

– Közönséges?

– Közönséges, vulgáris, illetlen… bunkó – soroltam.

A szexi vigyora még szexibb mosollyá szelídült.

– Nem tehetek róla, bébi. Ilyen vagyok.

– Hát jó. Egy újabb ok arra, hogy felmondjak.

– Nem mondasz fel – jelentette ki Tack, és most rajtam volt a sor, hogy felvonjam a szemöldököm.

– Tessék?

– Nem mondasz fel – ismételte meg a főnököm.

A láthatatlan kéz még erősebben szorongatta a tüdőmet.

– Azt hittem, nem akarod, hogy itt dolgozzak.

Tack felszegte a fejét.

– Meggondoltam magam, bébi.

– Meggondoltad magad? – csodálkoztam.

– Igen. És a ruháiddal meg a fánkkal kapcsolatban is meggondoltam magam. Hozzál a fiúknak, amit akarsz. Vegyél fel, amit akarsz. Főleg ezt a szűk szoknyát, mert eszembe juttatja, milyen jó volt a fenekedet markolászni. Meg ezt a topánkát, aminek a sarkait szeretném a hátamon érezni.

Uramatyám! Ennél már nem is lehetne aljasabb!

– Nem beszélhetsz így velem – jegyeztem meg hűvös hangon.

– Nem? – kérdezett vissza.

– Nem. Ez szexuális zaklatás.

Tack megint elmosolyodott.

– Drágám… Emlékeztetlek, hogy elfogadtad az állást, tudtad, hogy a főnököd vagyok, és eljöttél a céges bulira, aztán olyan eget rengető kamatyolásba kezdtél velem, hogy alig bírtam a tempót. Szó nélkül az ágyamba bújtál, és lelkesen részt vettél mindenben, ami ott történt. Próbálkozhatsz, de átkozottul nehéz lesz bárkit is meggyőznöd arról, hogy zaklatlak téged.

Ez sajnos igaz volt.

– Felmondok – jelentettem ki határozottan.

– Akkor mondj fel! – vágott vissza. – Nem láncolhatlak a székhez. De nem nekem kell reggel a tükörbe néznem, és beismerni magamnak, hogy gyáva vagyok.

Kihúztam magam.

– Tessék? – kérdeztem felháborodott hangon.

– Bébi, amikor elfogadtad ezt az állást, sejtetted, hogy nagy kihívás lesz. Tudtad, mi vár rád, mégis harcoltál érte. Két nap múlva mégis feladod, az első összetűzésünk után. Ez ostobaság és gyengeség. A gyávák viselkednek így. Ha a tükörbe nézel, egy gyáva nyulat fogsz látni. Oké, ha fel akarsz mondani, akkor mondj fel. De nem én vagyok a hibás, hanem te. Ha együtt tudsz élni ezzel… – Elhallgatott, és megvonta a vállát.

– Eddig azt akartad, hogy húzzak el, és most, amikor elmegyek, megpróbálsz maradásra bírni? – csodálkoztam.

– Megmondom, mi a helyzet. Üldögélsz itt a csini popódon, a dögös kis szoknyádban, és tudod, hogy végül úgyis megadod magad, és az ágyamban fogsz kikötni. Nem a fánkról van szó, Vöröske, hanem arról, hogy gyenge vagy. Ne próbálj meg átverni, mert kiismertelek, és tudom, miben sántikálsz.

– Nem fogok az ágyadban kikötni! – tiltakoztam.

– Jaj, dehogynem – erősködött Tack.

– Még a nevemet sem tudod! – förmedtem rá felháborodottan.

– Meglehet. De akkor sem tudtam, amikor a farkamat szoptad, én meg nyaltalak téged, aztán keféltünk, méghozzá kőkeményen. Érdekes, ez akkor nem zavart téged.

– Azt hittem, hogy tudod a nevem! – Most már felemeltem a hangomat.

Tack előrehajolt, és a pultra tette az egyik öklét.

– Ha csak ez tart vissza, bébi, akkor mondd meg a neved, aztán bemegyünk az épületbe, és ígérem, hogy élvezni fogod a hosszú ebédidőt.

– Menj a pokolba, Tack! – sziszegtem.

– Vagy egyszerűen zárjuk be az ajtót, húzzuk be a függönyt, és intézzük el az íróasztalon.

Egy igazi seggfej!

– Menj a pokolba – ismételtem meg.

– Vagy felőlem nyitva maradhat az ajtó, és a függönyt sem kell behúzni, ha úgy jobban szereted.

Dühösen rámeredtem. Állta a pillantásomat, és halvány mosoly jelent meg az ajkán.

Egy darabig farkasszemet néztünk egymással, aztán ő szólalt meg először.

– Fel akarsz mondani?

– Nem! – csattantam fel, mire Tack elvigyorodott. Ezért gyorsan így folytattam: – Csak akkor mondok fel, ha találtam egy másik munkát. Mert igazat mondtál. Tényleg szükségem van erre az állásra. Azonnal elkezdek keresni egy másikat, és megígérem, hogy nemsokára benyújtom a felmondásomat.

– Rendben – motyogta még mindig vigyorogva.

– De addig is… Figyelmeztetlek, hogy fogalmam sincs, mit csinálok.

– Türelmes vagyok, bébi – válaszolta halk hangon, és tudtam, hogy most nem az autóalkatrész-rendelésekre célzott.

– Helyes, mert szükséged lesz rá – vágtam rá, majd hozzátettem: – Nagyon türelmesnek kell lenned.

– A végén úgyis meglesz – közölte vigyorogva, nem leplezve a szándékát.

– Hihetetlen vagy – suttogtam ingerülten.

– Igen. Ha jól emlékszem, ugyanezt súgtad a fülembe szombat éjjel – súgta vissza, és az ő hangjában egy szemernyi ingerültség sem volt.

Elegem lett ebből a beszélgetésből.

– Sok munkát kell még elrontanom, Tack. Abbahagynád a bosszantásomat, hogy végre nekiláthassak?

– Persze.

Tack bólintott. Haragos pillantást vetettem rá, és vissza akartam fordulni a számítógéphez, de ekkor kinyújtotta az egyik kezét, és minden előzetes figyelmeztetés nélkül megragadta a tarkómat. Magához vont, közel hajolt hozzám, és igyekeznem kellett, nehogy az asztalra öntsem a kávémat.

De megfeledkeztem a kávéról, amikor észrevettem a szemét, ami olyan közel került hozzám, hogy semmi mást nem tudtam látni.

– Igazából ezt most figyelmeztetésnek szántam, bébi – közölte higgadt hangon.

– Engedj el – tiltakoztam alig hallhatóan, főleg azért, mert halálra voltam rémülve.

– Ha akarok valamit, azt megszerzem.

– Engedj el – ismételtem meg.

– Csak egyszer nem kaptam meg, de az többé nem fog előfordulni.

– Tack…

– Figyelmeztettelek, Vöröske – súgta, és láttam, hogy a számra esik a pillantása.

Visszatartottam a lélegzetem, és megpróbáltam kiszabadítani a nyakam a keze szorításából. Miközben erre koncentráltam, nem figyeltem a másik kezére, ami közben az arcomra siklott. Mielőtt megakadályozhattam volna, a hüvelykujjával végigsimította az alsó ajkamat.

Aztán elengedett, megfordult, és szó nélkül, hátra sem nézve, kisétált az irodából.

Miután az ajtó becsukódott mögötte, beszívtam a levegőt, szorosan lehunytam a szemem, és lassan lélegezni kezdtem. Egy idő után végre megnyugodott a szívverésem, és az ajkam sem bizsergett már.

Kinyitottam a szemem, és az ajtóra meredtem.

– Nem vagyok gyáva – suttogtam magam elé. – És nem leszek a játékszered. Nem tudom, merre tartok, és mit csinálok, de azt tudom, hogy Tyra Sidney Masters vagyok, és Tyra Sidney Masters nem gyáva, és senkinek sem engedi meg, hogy játszadozzon vele. Ezt tudom. Úgyhogy, Tack (akármi is a másik neved)… Harcra fel!

Azzal a számítógéphez fordultam, és tényleg alaposan elrontottam a rendelést.

HARMADIK FEJEZET

Csak én hívlak Vöröskének

– Szia, Lenny! – kiáltottam oda az irodám ajtajához legközelebb tevékenykedő szerelőnek (vagy segítőnek, vagy akárki is volt). A tagbaszakadt overallos férfi felemelte az arcát védő hegesztőmaszkot, és felém fordult.

– Helló – felelte.

– Nem tudod, hol van Tack? – kérdeztem tőle.

Pontosan harminchét perc telt el a legutóbbi találkozásunk óta (mértem az időt). A kezemben tartottam a kinyomtatott, és valószínűleg elrontott alkatrészrendelést, meg a szanszkrit jegyzeteimet és egy tollat. Abban reménykedtem, hogy Tack már elment, és amikor visszatér, azonnal ki fog rúgni, a késedelem miatt, meg azért, mert látja, hogy tényleg gőzöm sincs az egészről.

A reményeim szertefoszlottak, amikor Lenny a műhely nyitott ajtaja felé intett a fejével.

– Odakint, a klubházban! – válaszolta, túlkiabálva a szerelőműhely zaját. Az ajtó felé néztem, de nem láttam semmit. Lementem a lépcsőn, és átvágtam a műhelyen.

Aztán megpillantottam. A klubépület előtt sorakozó motorok mellett állt, két másik motoros társaságában, háttal nekem. Ma több motor volt a helyszínen. Nyolcat számoltam meg, miközben kopogó sarokkal átvágtam a betonudvaron, és hunyorogtam a fényes júliusi napsütésben.

Három méterre jártam tőlük, amikor a két motoros figyelme rám irányult, és újabb egy métert tettem meg, amikor Tack megfordult, és rám nézett.

Nem fogok elpirulni, és nem viselkedek úgy, mint egy idióta. Profi módon kezelem a helyzetet. Ez csak egy állás. Csak egy munka, semmi több. Ő a főnököm. Nagyon jóképű, de pofátlan, és lefeküdtem vele, de akkor is csak a főnököm. Vállalom, hogy lotyó vagyok. Egy lotyó nem pirul el, nem viselkedik ostobán, és nem csinál jelenetet. Egyszerűen odébb áll, és folytatja az életét. Büszke vagyok a lotyóságomra, mondogattam magamban, miközben a férfiakhoz közeledtem.

Megálltam előttük, és a két motorosra néztem. Az egyik hatalmas termetű alak a szőke haját lófarokba fogta. Kék szeme világosabb és szürkésebb volt, mint Tacké (akinek a szeme olyan tiszta kék volt, mint a zafír). Kedvesnek látszott, persze a motorosok goromba módján. A másik is magas volt, és a szakállára már két éve ráfért volna egy alapos igazítás. Rozsdabarna haját rendetlen kontyba tekerte a tarkóján. Tackkel ellentétben neki is, meg a szőke pasinak is volt egy kis sörhasa.

– Helló – üdvözöltem őket, és a két másik férfira szegeztem a pillantásomat, amikor megálltam mellettük. – Bocsánat a zavarásért. Beszélnem kell Tackkel, de nem tart sokáig.

– Semmi baj, drágám – nyugtatott meg a barna hajú.

Rámosolyogtam.

– Kösz – motyogtam, majd mosolytalan arccal néztem Tackre. Észrevette a változást, és összeszorította a száját, ugyanakkor vidámságot láttam megcsillanni a szemében. – A rendelés – jelentettem be kurtán, és felé nyújtottam a papírokat meg a tollat. – Átnézheted. Legfelül vannak a jegyzetek, amelyeket Eloise-től kaptam. És itt egy toll, hogy javítsd ki, ha szükséges.

Tudtam, hogy sok változtatásra lesz szükség, ezért amikor a bal kezével elvette tőlem a papírokat meg a tollat, gyorsan odébb léptem, és úgy folytattam: – Visszahozhatod az irodába, és átírom, mielőtt elküldöm. – A fiúkra néztem. – Még egyszer bocs, uraim, és köszönöm. Folytathatjátok a beszélgetést.

El akartam fordulni, de egy erős kar átölelte a derekamat, és hirtelen két méterrel odébb találtam magam. A mellkasom Tack oldalához szorult, és a karja vaskapocsként szorította a derekamat.

– Brick és Dog nem bánja, ha itt nézem át, Vöröske – közölte.

Felemeltem a fejem, és rámeredtem. Hallottam a szavait, de nem tudtam, mit válaszoljak. Éreztem, hogy tátva marad a szám a döbbenettől és a meglepetéstől, mert még mindig nem fogtam fel, hogy ilyen szorosan magához ölel. Valószínűleg a szemem is tágra meredt. Már megfeledkeztem arról, hogy milyen kemény és izmos a teste, de most újra eszembe jutott, ahogy az én puha idomaim hozzásimultak.

Mielőtt magamhoz térhettem volna, megszólalt mellettem egy érdes hang. Kába pillantással néztem a barna hajú fickóra.

– Te vagy az új irodás csaj?

– Hát… igen – válaszoltam, és megpróbáltam lefejteni magamról a vaskapcsokat, de Tack szorítása erősödött a derekamon, és már úgy éreztem, mintha acélkarok szorongatnának.

– Brick – mutatkozott be a motoros.

– Szia, Brick – bólintottam, és tovább erőlködtem, hogy megszabaduljak Tack acélkarjától.

– Dog – szólalt meg a szőke pasas. Ránéztem, és észrevettem, hogy kaján vigyorral méregeti Tack karját a derekamon.

Mindkettejüket láttam a bulin, de még nem találkoztam velük. Sejtettem, hogy ők is láttak Tackkel, és valószínűleg az sem kerülte el a figyelmüket, amikor bementem vele a klub épületébe, és órákig ottmaradtunk. Most itt álltam a coloradói napsütésben, a Ride Autó és Motor udvarán, szorosan Tackhez simulva, és az volt az érzésem, hogy félreértik a helyzetet.

Éreztem, hogy egyre vörösebb lesz az arcom.

– Szia, Dog.

Nem mondtam többet.

– Van neved? – érdeklődött Brick.

Kihúztam magam, és Brickre pillantottam.

– Hívhatsz Vöröskének.

Az acélos kar szorítása erősödött a derekamon, ezért Tackre néztem.

– Csak én hívlak Vöröskének, Vöröske.

– Miért csak te hívsz Vöröskének? – firtattam.

– Csak.

Félrehajtottam a fejem.

– Tényleg ez a válaszod?

– Érd be ezzel – vágta rá.

Némán néztük egymást. Aztán feladtam.

– Mindegy – motyogtam, és megint megpróbáltam eltolni magamtól a karját. Nem sikerült.

– Na, bébi? Van neved? – ismételte meg Brick a kérdését, és amikor ránéztem, láttam, hogy mosolyog.

– A születési anyakönyvi kivonat szerint Brick a neved? – tettem fel a költői kérdést.

– Nem – hangzott a várt válasz.

Dogra néztem.

– És téged tényleg Dognak hívnak?

– Nem – válaszolta Dog mosolyogva.

Felnéztem Tackre, és még egyszer megcibáltam a karját, megint csak sikertelenül.

– És te? A szüleid Tacknek neveztek el?

– Nem – felelte.

– Akkor jó. – A fiúkhoz fordultam. – Mivel itt mindenkinek beceneve van, hívjatok úgy, ahogy akartok, és elfogadom.

– Mi nevezzünk el? – kérdezett vissza Dog.

– Igen. – Megvontam a vállam. – Számítok a leleményességetekre. – Dog és Brick vigyorogva összenézett, én meg Tackre pillantottam, és ráförmedtem: – Elengednél végre? Meg kell írnom a cég öltözködési kódexét.

– Nem – vágta rá, mire összehúztam a szemem. Nem törődött vele, hanem zavartalanul folytatta: – Drágám, ez a rendelés úgy rossz, ahogy van. – Tack megrázta a kezében tartott papírlapokat.

– Én is tudom – közöltem vele. – Mondtam, hogy fogalmam sincs, mit csinálok, és el fogom rontani. Azért hoztam tollat, hogy módosíthass rajta.

Tack elvigyorodott.

– Nincs elég hely, hogy minden változtatást leírjak, Vöröske. Hogy tudtad ennyire elszúrni, amikor mindent leírtam, amit tudnod kell? – Megint meglengette a papírokat, és most jöttem rá, hogy ő írta a szanszkrit jegyzeteket.

– Ezek a te jegyzeteid? – kérdeztem.

– Igen – válaszolta.

– Nem tudok szanszkritül olvasni, Tack.

– Ez nem szanszkritül van írva, Vöröske.

– Olvashatatlanabbul írsz, mint egy orvos – jelentettem ki.

– Én el tudom olvasni – közölte.

– Persze, mert tudod, miről szól. De nekem csak érthetetlen macskakaparás az egész, és mivel gőzöm sincs az alkatrészekről, nem tudtam kitalálni, mit akartál írni. Úgyhogy ha van időd, le kellene írnod a módosításokat… – Elhallgattam, majd hozzátettem: – Olvashatóan.

– Eloise olyan irodás csajt vett fel, aki semmit sem tud az autókról meg a motorokról? – csodálkozott Dog.

Tackkel egyszerre néztünk rá.

De Brick válaszolt Tack helyett.

– Eloise olyan irodás csajt vett fel, aki dugnivalóan fest, mert szexi cipőket meg ruhákat hord. Kit zavar, ha gőze sincs az autókról meg a motorokról? – Brick rám pillantott. – Ne aggódj, drágám. Majd belejössz.

– Köszi. – Rámosolyogtam, és úgy döntöttem, hogy nem foglalkozom a cipőimre meg a ruháimra tett „dugni való” megjegyzésével. Szerintem csinos és nőies holmikat szoktam viselni. De hát én nő vagyok, ők meg férfiak. Tudtam, hogy a férfiak másként gondolkodnak, mint a nők, és a gondolataik többnyire a szex körül keringenek. Ezért amit egy nő csinosnak tart, arról nekik egészen más jut az eszükbe.

– Ha segítségre van szükséged, én mindent tudok az autó- és motoralkatrészekről – ajánlkozott szívélyesen.

– Köszönöm, ez nagyon kedves – válaszoltam, még mindig mosolyogva.

– Igen, mert én is kedves vagyok – viszonozta a mosolyomat Brick. Ekkor megéreztem, hogy Tack teste megfeszül. Láttam, hogy elfordítja a fejét, és Dog mögé néz. Követtem a pillantását, és két férfit vettem észre, akik a klubépület ajtajától felénk tartottak. Előző nap ez a két férfi beszélgetett Tackkel. Nem tűntek olyan fesztelennek és barátságosnak, mint Brick és Dog. Sőt egyáltalán nem voltak fesztelenek vagy barátságosak. Inkább ijesztőek.

Visszanéztem a mellettem álló férfiakra, és már ők sem voltak fesztelenek és barátságosak. Ők is sokkal ijesztőbben festettek.

Szentséges ég!

Tack megszorította a derekamat, és lehajolt hozzám.

– Menj vissza az irodába, Vöröske. Egy perc múlva ott leszek, és együtt átnézzük a rendelést.

Az arca komoly volt, és gyakorlatilag rám parancsolt. De halkan, már-már gyengéden beszélt, és ezt valahogy kedvesnek tartottam.

– Rendben, Tack – válaszoltam én is halkan, aztán a fiúkra néztem. – Viszlát, fiúk.

– Szia, bébi – motyogta Dog, de közben a közeledő férfiak felé fordította a fejét.

– Cső, kislány – köszönt el Brick, és ő is a két fickót figyelte.

Tack elengedett. Udvariasan a két férfira mosolyogtam, akik megálltak mellettünk, aztán megfordultam, és átvágtam az udvaron. A cipőm hangosan kopogott a betonon, és fogalmam sem volt, mi az ördög ez az egész.

NEGYEDIK FEJEZET

Kérsz egy fánkot?

Letöltöttem az internetről egy céges öltözködési kódexet, és éppen azt tanulmányoztam, amikor kinyílt az irodám ajtaja, és a nap ragyogó sugarai megvilágították Tack magas alakját.

Remek, gondoltam.

– Szia – üdvözöltem.

– Vöröske – szólított meg köszönés helyett, és elindult az asztalom felé. – Nyisd meg a rendelést.

– Rendicsek – motyogtam, és igyekeztem nagyon hozzáértő arcot vágni. Visszafordultam a számítógép felé, és kattintani kezdtem az egérrel. Miközben megnyitottam az oldalt, papírzizegést hallottam. Odanéztem, és észrevettem, hogy Tack az íróasztalomra telepedett, és az izmos combja a székemhez szegezett.

– Megtennéd, hogy leszállsz az asztalomról? – kérleltem.

– Nem – válaszolta.

– Szépen kértelek – magyaráztam.

– Akkor sem.

Felnéztem, ő meg lenézett rám, és egy darabig így bámultuk egymást. Most nem tűnt olyan komolynak, mint az udvaron, amikor ott hagytam őket Doggal meg Brickkel. De lazának és jókedvűnek sem. Nem tudtam megállapítani, milyen hangulatban van, de éreztem, hogy valami nincs rendben.

– Minden oké? – kérdeztem.

– Nem – válaszolta meglepő őszinteséggel.

Ajaj.

Talán van valami nézeteltérés a Chaos MC berkein belül. Ez biztosan bosszantja Tacket. Annál is inkább, mert ő a motoros klub elnöke.

Mindig úgy gondoltam, hogy a fánkevés a legtöbb problémát megoldja, vagy legalábbis enyhíti, ezért kiszaladt a számon a kérdés:

– Kérsz egy fánkot?

Tack egy pillanatig némán meredt rám, és furcsa kifejezés jelent meg a szemében, amit nem tudtam megfejteni.

– Nem – válaszolta végül.

– Reggeliztél?

– Tíz óra elmúlt, Vöröske.

– Reggeliztél? – ismételtem meg a kérdést.

– Nem.

– Akkor szükséged van egy fánkra.

– Nincs szükségem fánkra.

– Oké – adtam be a derekamat. – Kérsz kávét?

– Nem, bébi. Nem akarok kávét. Fánkot sem. Ki akarom javítani ezt a rendelést, aztán elküldeni. És sok más dolgom is van még.

Most már le tudtam olvasni az arcáról az érzelmeit. Lerítt róla, hogy türelmetlen.

– Rendicsek – suttogtam, és a monitor felé fordultam.

Ez nagy hiba volt, mert a következő pillanatban megéreztem Tack testének melegét. Azért, mert egészen közel hajolt. Megfogta az egeret tartó kezem, és a menüre kattintott vele. Némán, minden magyarázat nélkül folytatta a kattintgatást, egyik oldalról a másikra ugorva, megrendelve a szükséges alkatrészeket, a nyilakkal növelve a mennyiséget, ahol szükségesnek tartotta, majd belépett az online kosarunkba, és gyakorlatilag minden tételt kitörölt belőle, amit én tettem bele aznap reggel. Mindezt gyors, gyakorlott mozdulatokkal csinálta, és csak addig várakozott, amíg betöltődtek az oldalak.

– Hát… – motyogtam, miután magamhoz tértem az egymás után felvillanó képernyők látványától. – Így nem tanulok semmit.

– Ha megtanulsz valamit, akkor nem kell hozzám jönnöd segítségért.

Értetlenül pislogtam a képernyőre. Aztán ránéztem, és önkéntelenül megcsodáltam az arcélét. Milyen vonzó profil. És az illata… Motorolaj, arcszesz, férfiasság…

A pokolba.

– Szeretném tudni, hogy mit csinálok – magyaráztam a profiljának.

Folytatta a kattintgatást, és a monitorra nézve válaszolt.

– Én meg azt szeretném, ha mindig hozzám jönnél, ha nem értesz valamit.

– Tack…

Felém fordította az arcát, és gyorsan elhallgattam, mert nagyon közel volt hozzám.

– Vöröske – szólalt meg lágy hangon. – Beszálltál a játékba. Ez az én játékom, és a saját szabályaim szerint játszom.

– Nem akarok játszani! – jelentettem ki.

– Jaj, dehogynem – erősködött, mire hevesen megráztam a fejem.

– A munkámat akarom végezni – közöltem.

– Arra is sor kerül – nyugtatott meg.

– De nem jó, ha közben nem tudom, hogy mit csinálok – ellenkeztem. – Bosszantó lesz mindig odafutni hozzád, ha nem értek valamit.

– Majd hozzászoksz.

A szemébe néztem, és éreztem, hogy kezd felmenni a vérnyomásom. Hátrább húzódtam tőle, mire megszorította az egeret tartó kezem.

– Figyelj… Komolyan… – próbáltam a lelkére beszélni. – Ez nevetséges. Nem léphetnénk tovább?

– Nem.

Jaj!

– Rendben. – Erőt vettem magamon, és a monitor felé fordultam. – Nem te vagy itt az egyetlen személy, aki ismeri az autókat meg a motorokat. Brick megígérte, hogy segít nekem. Lenny is érti a dolgát, mert autószerelő, vagy mindenes, vagy mi. Akármi is a munkája, mindig autók között van, és tudja, mit csinál. Ők még talán a kézírásodat is meg tudják fejteni. Úgyhogy elleszek, ne aggódj.

– Ha mástól kérsz segítséget, Vöröske, akkor nemcsak te, hanem ők is megnézhetik magukat – figyelmeztetett Tack. Levettem a szemem a monitorról, és rásandítottam. Mereven nézte a képernyőt, aztán megnyomta a mutatóujjamat, és kattintott.

Amikor odakaptam a fejem, láttam, hogy már elküldte a rendelést.

– Tack! Elküldted a rendelést, és nem adtál időt, hogy átnézzem! – méltatlankodtam.

– Bébi, nem hallottad, amit mondtam?

Haragos pillantást vetettem rá, és elrántottam a kezem, de Tack gyorsan elkapta, szorosan átfogta, és a kőkemény combjára tette.

A francba.

– Tack! – csattantam fel dühösen, és újra megpróbáltam elrántani a kezem, de nem sikerült.

Nem törődött a vergődésemmel, hanem pimasz hangon megszólalt.

– Most dolgom van. Told közelebb az arcod, bébi, mert meg akarlak csókolni, mielőtt elmegyek.

Görcsbe rándult a gyomrom, de ez egyáltalán nem volt kellemetlen érzés. Felvontam a szemöldököm, és felemeltem a hangom.

– Megőrültél?

– Nem – válaszolta higgadtan, és végignézett az arcomon, majd az ajkamon állapodott meg a pillantása. – Emlékszem a szádra – motyogta. – Majdnem olyan édes volt, mint a tested többi része.

Uramatyám!

Összehúztam a szemem, mert ez már túl sok volt. És egyáltalán nem helyes.

Megint el akartam rántani a kezem. Erre még erősebben megszorította, a másik kezével a tarkóm felé nyúlt, és közelebb hajolt hozzám. Kétségbeesetten próbáltam hátrahajtani a fejem, és kiszabadítani a kezem, de nem sikerült. Tack megragadta a nyakam, felemelte a fejem, és a combjáról a mellkasára helyezte a kezem.

Néztem, ahogy az arca egyre közelebb kerül hozzám, és nem tudtam levenni a szemem a szexi szakálláról. Eszembe jutott, hogy Tack előtt még sosem volt dolgom szakállas férfival, és felidéztem, milyen kellemes volt az ajka meg az arcszőrzete érintése a testem különböző tájain. Mert szinte minden porcikámat megérintette. Ekkor meghallottuk, hogy kinyílik az ajtó.

Mindketten odakaptuk a fejünket, és egy nőt pillantottunk meg az ajtóban. Egy csinos nőt. Élénkvörös hajában festett szőke tincsek virítottak, és hirtelen nem tudtam eldönteni, hogy a frizurája szimplán csak feltűnő, vagy inkább közönséges. Világoskék szeme volt, és tipikus „motoros maca” szerkóban feszített. Farmer, magas sarkú csizma, szűk póló. A póló négy gombbal záródott a nyakánál, de a nő mindegyiket kigombolta, és közszemlére tette a dekoltázsát.

– A francba! – mordult fel Tack. A következő pillanatban a vörös nő szabályosan felrobbant.

– Ezt nem hiszem el! – rikoltott fel fülsértő hangon, miközben belépett a helyiségbe, és hangosan becsapta az ajtót maga után. Összehúzta a szemét, megkeményítette az arcát, és csak most fogtam fel, hogy az arckifejezése már a megszólalása előtt kemény és haragos volt. A szája körül mély ráncok éktelenkedtek, valószínűleg a sok dohányzástól. A szeme környéke is ráncos volt, de nem a nevetéstől. Inkább úgy tűnt, hogy dühöngés közben túl gyakran húzza össze a szemét. A bőre úgy festett, mintha sosem hallott volna a fényvédelemről.

Megpróbáltam Tack kezét lefejteni magamról, és az egyiket sikerült is, amelyik a tarkómon volt. A másik kezem még mindig csapdában vergődött, és most a combjára tette, miközben a nő felé fordult a felsőtestével.

– Mi a franc van, Naomi? – förmedt a nőre, aki rászegezte az összehúzott szemét, és haragos pillantással rámeredt.

– Az új irodavezetővel hetyegsz? – kérdezte.

– Te jóságos ég… – mordult fel Tack ingerülten.

– Az új irodavezetővel hetyegsz? – ismételte meg a nő a kérdést, még jobban felemelve a hangját.

– Nem hiszem, hogy közöd van hozzá – válaszolta Tack. Görcsösen próbáltam kiszabadítani a kezem, de hiába.

– Nem hiszed, hogy közöm van hozzá? – sipákolta a nő. Összerezzentem a hangerőtől, és reméltem, hogy a műhely zaja elnyomja a süvöltését.

– Négy éve elváltam tőled, asszony – emlékeztette Tack, és éreztem, hogy tátva marad a szám a meglepetéstől. Tack volt nejére néztem, és láttam, hogy egykor szép lehetett. Most viszont egyáltalán nem néz ki jól, főleg azért, mert úgy néz ki, és úgy is viselkedik, mint egy igazi lotyó. Ahogy jobban szemügyre vettem, úgy döntöttem, hogy a szőke csíkok inkább közönségesek voltak. Nem kellett volna ragaszkodnia ehhez a rikító árnyalathoz. A fodrászának inkább méz- vagy karamellszínű melírt kellett volna javasolnia.

– Na és? – csattant fel.

– Na és? – ismételte meg Tack, leplezetlen ingerültséggel.

– Igen, na és? – vágott vissza a nő.

– Egy másik pasival élsz – emlékeztette Tack.

– Na és?

– Na és, semmi közöd hozzá, hogy kivel hetyegek. Már négy éve nincs közöd hozzá.

– Gyerekeink vannak, te barom! – háborgott a nő.

Nahát… Tacknek gyerekei vannak.

– Nekik sincs közük ahhoz, hogy kivel vagyok. Csak akkor, ha úgy döntök, hogy közlöm velük. Nem a te dolgod ezt az orrukra kötni. De tudom, hogy ezt fogod tenni, mert egy sunyi, ostoba ribanc van, és pontosan ezért váltam el tőled négy évvel ezelőtt – fakadt ki Tack.

Úgy tűnt, egy családi perpatvar kellős közepébe kerültem. Elhatároztam, hogy ideje kávészünetet tartanom, de nem az irodámban, hanem minél messzebb tőle.

Felálltam a székről.

– Én most… – motyogtam zavartan.

Naomi rám villantotta a szemét.

– Nagyon helyes. Húzz el innen, ribanc!

Ekkor Tack elengedett, felállt, és szembefordult az exfeleségével. Még nem ismertem annyira, és eddig is elég ijesztőnek tartottam. Most háttal volt nekem, de még így is éreztem a testéből áradó energiákat, amelyek nemcsak ijesztőek, hanem egyenesen fenyegetőek voltak. Annyira megrémisztett, hogy nem mertem levegőt venni.

– Ezt ne csináld – szólalt meg csendesen, de a hangja mégis láthatatlan kardként hasított bele a helyiség levegőjébe. – Ne beszélj így Tyráról. Hallod?

Összerezzentem, amikor kimondta a nevem, de közben Naomira pillantottam, aki furcsa módon nem érzékelte a szobában szikrázó feszültséget.

– Úgy beszélek a legújabb ribancoddal, ahogy akarok, te tökfej.

Tack megmozdult. Hiába figyeltem, olyan gyorsan történt minden, hogy nem tudtam felfogni, amit látok. Az egyik pillanatban még szemtől szemben álltak egymással, a következő pillanatban hirtelen elvakított a napfény, mert kivágódott az ajtó, és mindketten eltűntek a helyiségből, majd az ajtó becsukódott utánuk.

De a beszélgetésüket továbbra is hallottam.

– Ne tedd próbára a türelmemet – figyelmeztette Tack a volt feleségét.

– Dögölj meg – hangzott Naomi válasza.

– Miért jöttél ide? Mondd meg, aztán tűnj el.

– Csókold meg a seggem!

– A pokolba veled, te hibbant lotyó! Fogd már fel, hogy végeztem veled, már évekkel ezelőtt. Két másodpercet adok, hogy kinyögd végre, mit akarsz, aztán elmegyek. – Két másodperces csönd után Tack szólalt meg először: – Elmegyek.

– A csaj állását akarom! – vágta rá gyorsan Naomi.

Az ajtóra meredtem.

Uramatyám! Az én munkámra pályázik? Szent ég!

– Micsoda? – förmedt rá Tack.

A székhez hátráltam, és leültem.

– Kirúgtak a munkahelyemről. Pipe nem dolgozik. Melóra van szükségem, méghozzá azonnal. Hallottam, hogy Eloise elmegy, és meg akarom kapni az állását.

– Az állás be van töltve, Naomi. De még ha üres lenne, akkor sem tehetnéd a seggedet Tyra székébe.

– Tizenkét éven át csináltam ezt a melót, Tack. Senki sem tudja nálam jobban – jelentette ki Naomi. Az ajkamba haraptam az információ hallatán.

– Még egyszer mondom: az állás be van töltve! – csattant fel Tack.

– Akkor tedd szabaddá! – vágott vissza a nő. – Ha azt akarod, hogy a gyerekeid egyenek, akkor intézkedj.

– Anyagi problémáid vannak? A gyerekeket bármikor szívesen látom a házamban, ahol saját szobájuk van. A hűtőm pedig roskadozik a kajától. Nyugodtan hozzám költözhetnek.

– A gyerekek nem fognak hozzád költözni.

– De igen, ha nem tudod etetni őket. Pipe nem hajlandó felemelni a hájas seggét a fotelból, te meg úgy viselkedsz, mint egy ribanc, és minden állásból kirúgatod magad.

– Nem az én hibám volt! – tiltakozott Naomi.

– Te mindig azt hiszed, hogy nem a te hibád, pedig az.

– Idejöttem segítséget kérni tőled, és ezt kapom? – kérdezte a nő méltatlankodva.

– Idejöttél, és kiabálni kezdtél, mint mindig. Úgy viselkedtél, mint egy modortalan repedtsarkú, mint mindig. Úgyhogy igen, ezt kaptad – válaszolta Tack.

– Tudod, hogy jól dolgoznék, de azt is tudod, hogy nem szopnám közben a farkadat, mint az a kis Tyra odabent. Ezért inkább szemétkedsz velem, és hagyod szenvedni a gyerekeidet.

– Naomi… Ha megkérnélek, hogy vedd a szádba a farkamat, egy űrhajót megszégyenítő sebességgel buknál rá.

– Öntelt vagy, mint mindig, Tack.

– Jézusom, Naomi! Ez komoly? Szívességre van szükséged, idejössz, sértegetsz, és azt hiszed, hogy megkapod, amit kérsz? Mi a fene ütött beléd?

– Nehezen vettem rá magam, hogy idejöjjek, Tack. Belépek az én irodámba, és mit látok? Megint játszod a kisded játékaidat, mint mindig.

Uramatyám.

– Naomi, te nagyon gáz vagy. Még mindig ez a nótát fújod? – förmedt rá Tack.

– Még most is hazudsz, és el akarod hitetni velem, hogy nem mozdultál rá minden nőre, amíg jegygyűrű volt az ujjadon? – vágott vissza a nő.

– Reménytelen vagy – motyogta Tack, majd hozzátette: – Végeztem veled.

– De én még nem végeztem veled.

– De igen – jelentette ki Tack, és nemsokára kiderült, hogy komolyan gondolja, mert hirtelen az irodában termett, majd becsukta és bezárta az ajtót maga után. Aztán a hosszú lábával átvágott az irodán, a garázsba vezető ajtóhoz lépett, és azt is bezárta. Naomi közben odakint dörömbölt és kiabált.

– Nyisd ki ezt az átkozott ajtót, te rohadék! Még nem végeztünk!

Tack nem törődött vele, hanem az ajtóhoz lépett, és egy ingerült mozdulattal bezárta a reluxát.

Aztán hozzám fordult.

A jelenet nagyon csúnya volt. Még soha életemben nem láttam ilyen összecsapást.

Tack haragos arcára néztem, és idegesen rágcsáltam a szám.

– Jól vagy? – kérdezte tőlem. Ez meglepett.

– Ööö… – Elhallgattam, mert nemmel kellett volna válaszolnom. Nem voltam jól. Tack volt felesége egy igazi fúria, aki az állásomra pályázik. Tacknek két gyereke van, és lehet, hogy rendszeresen megcsalta a feleségét. Egyik információra sem voltam kíváncsi, most mégis itt kavargott a fejemben ez a sok gondolat, és már most tudtam, hogy nehéz lesz megszabadulnom tőlük.

– Az exem egy őrült ribanc – állapította meg Tack, amire már én is rájöttem.

– Ööö… – válaszoltam, mert még mindig képtelen voltam többet kinyögni.

– Az állásod biztonságban van – közölte Tack.

– Ööö… Oké… – suttogtam, és nem tudtam, hogy örüljek, vagy aggódjak.

Ekkor Tack megosztott velem még néhány dolgot, amit nem akartam tudni.

– Ha ezt így a fejébe vette, valószínűleg vissza fog jönni, és mást is csinál még, hogy szemétkedjen veled – magyarázta. Ránéztem, és a szívem gyorsabban kezdett dobogni, miközben Tack folytatta: – Ha felbukkan, azonnal szólj nekem. Ha nem vagyok itt, akkor hívj fel. Érted?

– Ööö… Oké. – Még mindig suttogtam.

– Add ide a mobilodat – parancsolt rám. Még mindig azon járt az agyam, hogyan szemétkedhet velem az az őrült nő. Közben felkaptam a mobilomat az asztalról, és Tack felé nyújtottam. Két lépést tett felém, kivette a telefont a kezemből, kinyitotta, és a hüvelykujjával bepötyögött egy számot. Hallottam a pittyegést.

– Ööö… Tack… – szóltam oda neki.

– Igen? – kérdezte, és még mindig a mobilomba írt.

– Naomi hogyan fog… ööö… szemétkedni velem?

Tack becsukta a mobilomat, visszadobta az asztalra, aztán hozzám hajolt. Megragadta a tarkómat, összefogta a hajam, és az arca alig néhány centire volt az arcomtól.

– Ne aggódj. Akármit csinál, majd én megoldom. Nem te. Érted?

– De…

– Ha felhív, leteszed a kagylót. Ha felbukkan, kimész innen, magaddal viszed a mobilodat, bemész a szobámba a klubházban, bezárkózol, és felhívsz. Jó?

Ez nem hangzott túl jól. Kivéve azt a részt, hogy hívjam fel, és majd ő intézkedik.

– Igen – suttogtam.

– Ne ijedj meg, Vöröske. Naomi egy boszorkány, de ostoba, én pedig meg foglak védeni.

– Ööö… Oké. – Nem tetszett, hogy Tacknek kell megvédenie engem, és most már más okból is komoly kételyeim támadtak az állásommal kapcsolatban. Aztán Tack szemébe néztem, és elhatároztam, hogy témát váltok.

– Tudod a nevem – suttogtam.

Tack arca ellágyult. Ilyennek még sosem láttam, és nagyon tetszett. Túlságosan is. Így nem lehet egy normális főnök-beosztott kapcsolatot kialakítani.

– Igen, bébi – válaszolta lágy hangon.

– Mióta tudod a nevem?

– Az első pohár tequila óta, amit feléd nyújtottam, te meg közben bemutatkoztál.

– Miért tettél úgy, mintha nem tudnád a nevem?

– Azért, Vöröske, mert én is szemétkedek veled.

Remek.

– Tack…

– De ez tetszeni fog neked.

Ebben nem voltam biztos.

– Tack…

– Mennem kell.

– Tack…

Egy gyors, kemény csókkal belém fojtotta a szót, közben a nyelvével is megérintette az ajkamat, ami azonnal bizseregni kezdett. A csók után felemelte a fejét, és rám nézett.

A szívem vadul vert, és görcsösen kapaszkodtam a szék karfájába, amikor a keze a nyakamról az államra siklott, és a hüvelykujjával megcirógatta az arcomat.

– Viszlát, később, drágám – súgta a fülembe, majd távozott. Kábán pislogva néztem az ajtót, és hallottam, hogy megfordítja a kulcsot a zárban, pedig Naomi már nem volt az ajtó előtt.

Aznap már másodszor hunytam le a szemem, és vártam, amíg a szívverésem lecsillapodik, és a szám nem bizsereg tovább.

– A pokolba – suttogtam az ajtót bámulva.

ÖTÖDIK FEJEZET

Így igaz

Szombat este volt, húsz perccel hat után, és azon töprengtem, mit egyek vacsorára, miközben állásajánlatokat nézegettem a laptopomon.

Nemrég tértem vissza a jógaóráról, ahová Lanie-vel járok. Még rajtam volt a fekete jóganadrág, a búzavirágkék felső, meg a szürke sportmelltartó. Kellemes hangulatban voltam, mint jóga után mindig. Energikusnak, mégis lazának éreztem magam, és egy ilyen hét után pontosan erre volt szükségem.