Tartalomjegyzék

Section 1

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet.

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Stefanie D. Lauren:

A maffiavezér fogságában

©Stefanie D. Lauren

Szerkesztette: dr. Debreczeny Diána, Bocskor Kitti

Borítóterv: WBM Book Cover Design

Szerző facebook oldala:

www.facebook.com/stefaniedlauren

Tiktok: www.tiktok.com/@stefanie.d.lauren

Wattpad: www.wattpad.com/user/StefanieDLauren

Blog: stefanie-d-lauren-fantaziavilaga.blogspot.com

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2026.

epub ISBN: 978-615-6855-94-7

mobi ISBN: 978-615-6855-95-4

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes

írásbeli engedélye nélkül.

Ha hiszel a mindent elsöprő szerelemben, szenvedélyben, akkor neked írom a könyveimet!

Tartalmi figyelmeztetés

Ez a mű erős nyelvezetet használ, és egyes olvasók számára megrázó témákat érinthet, mint az öngyilkosság gondolata, emberrablás, zsarolás, jogellenes fogvatartás, gyilkossági kísérlet, gyilkosság, fizikai és érzelmi bántalmazás, illetve BDSM-elemek. A regény kizárólag felnőtt olvasók számára ajánlott. A regény fikció.

A benne ábrázolt események és viselkedésminták nem szolgálnak példaként, és a valós életben elítélendők.

1. fejezet

Madilynn

Lélegzetvisszafojtva állok a sarokban. A sötétség eltakarja a reszkető testemet, a szívem vadul dübörög a mellkasomban. Újabb lövés dörren el, összerándulok a hangjára. Menekülnöm kell, én nem szerethetek egy olyan embert, aki másokat gyilkol. Kilépek a sötétség védelméből, és futásnak eredek. Erős karok ragadnak el, torkom szakadtából felsikítok.

– Szerelmem, semmi baj, én vagyok az! Vége van!

– Engedj el, kérlek!

– Soha! – Megcsókolja az ajkaimat, a vágy azonnal felizzik a testemben.

A kéj elhatalmasodik rajtam, elsöpör minden kételyt, ami gyötör. Felkap a karjaiba, és a hálószobájába visz. Őt is elsodorják az érzelmei, rádob az ágyára, letépi a bugyimat, és pillanatok múlva a forróságomba nyomja a merevedését. Szenvedélyesen tesz magáévá, a testem remeg a gyönyörtől, és azonnal elélvezek…

– Baromság! Baromság! Szar az egész! – nevetek fel keserűen a monitor előtt.

Mekkora egy hazugság! – horkanok fel. Rögtön elélvez, mindig elélvez, blablabla – túrok bele kántálva a fiókomba, előveszem az üveg whiskymet, és jól meghúzom. Francba ezzel a szarsággal!

Mérgesen felkapom a telefonomat az asztalról.

– Kérj bármit, csak ezt ne kelljen megírnom – csattanok fel köszönés nélkül.

– Te kérted, hogy segítsek. Aláírtad a szerződést, Madilynn, megkaptad rá az előleget. A többi könyvedet viszik, mint a cukrot.

– Írok helyette két új szerelmes regényt – vágom rá gyorsan.

– Ez is szerelmes regény. A felmérés szerint a nők imádják a maffiás könyveket: a rosszfiúkat, a veszélyt, az izgalmat – sorolja Avery biztatóan. – Ezzel nagyot kaszálhatsz.

– Nem megy, szar az egész, olyan elcsépelt a sztori. – Felállok, hogy megmozgassam az elgémberedett végtagjaimat.

– Muszáj, Madilynn. Húzz bele, mert lejár a határidő! Tedd le a piát, és írj! Szükséged van a pénzre.

– Baszd meg, Avery! Köszi, hogy emlékeztetsz a nyomoromra – húzom meg újra az üveget.

– Nem hiszem el, hogy a te múltaddal problémát okozna megírni egy ilyen regényt. Ráadásul, mint volt bűnügyi újságíró, benne voltál a sűrűjében.

– Pont a múlton van a hangsúly, Avery. Teljesen új életet kezdtem – nézek ki az ablakon Boston nyüzsgő utcájára. – Szerencsére jó messzire vagyok mindentől – motyogom inkább csak magamnak.

Hangosan felnevet a vonalban.

– Akkor miért dugatod magad egy zsaruval? A te kinézeteddel bárkit megkaphatnál.

– Az csak véletlen, hogy zsaru. Igazoltatott, mikor motoroztam.

– Mert mindig gyorsan hajtasz – kacag fel.

– Jó, lehet, hogy igazad van, nem sikerült minden szokásomat levetkőzni. Jól néz ki, és egy menetért cserébe simán elállt a bírságtól.

– Azt nem csodálom, és te azóta is törlesztesz neki.

– Kényelmes, nyugis számomra, keveset látom, jön-megy, azt kész – kortyolok bele ismét az üvegbe, és élvezem, ahogy végigégeti a torkomat az alkohol.

– Még véletlenül sem azért, mert valamiért azt hiszed, hogy mellette jó kislány maradhatsz.

– Jó kislány vagyok. Nem akarok emlékezni, rohadt sokat fizettem a pszichológusnak, hogy összerakjon – kelek ki magamból.

Mindketten elhallgatunk a kifakadásomra.

– Anyukád hogy van? – kérdezi csendesen.

– Tegnap felismert… Néha nem tudom, melyik a jobb, ha nem ismer fel, vagy ha igen, mert akkor azért rettegek, hogy ne érdeklődjön Robert vagy apa felől – néma könnyek égetik a szemem, de nem engedek utat törni nekik.

– Muszáj leraknom, Ryan mindjárt hazaér – suttogja.

– És te vigyázzban állsz neki – támadok neki vádlóan.

– Igen, mert nagyon szeretem. Ha majd…

– Tudom, ha majd szerelmes leszek, máshogy fogom látni a dolgokat – hadarom el az örökös véleményét, amitől mindig is a falra másztam.

– Igen. Meglátod, egyszer majd találkozol egy olyan férfival, aki végre kielégít, mint a szerelmes regényeidben – próbál viccelődni.

– Reménytelen, az csak fikció – intek lemondóan.

– Szeretlek, Madilynn.

– Én is téged, de ha bajod esik, nem érdekel, hogy kicsoda, kinyírom azt a szemetet.

– Madilynn, én élvezem, amit velem tesz…

– Persze, ha te mondod… – nyomom ki mérgesen a telefont, ahogy bevillannak Avery piros foltjai.

Pár éve jött össze a fickóval, az elején mindig rejtegette a testén lévő nyomokat, mikor elkezdtem fenyegetni a faszit, Avery végre bevallotta, hogy az együttléteik alatt szerezte a sérüléseket, és mindent élvezett. Azóta se értem, hogy férhet meg egymás mellett a fájdalom és a szex, de elengedtem. Viszont a fenyegetőzéssel sose hagytam fel, ha komoly sérülést okoz neki, esküszöm, kinyírom a barmot!

Levágom magam a gép elé, és csak bámulom a monitort. Mi a francokat írjak? Mind egy kaptafa.

– A maffiafőnök gonosz, nagyon gonosz; a lány ártatlan, törékeny, de szerelmes belé, és képtelen ellenállni neki – mondom hangosan a négy falnak. A szívemre helyezett kezemmel hátradőlök, és elvágódom a székkel együtt. – A jó kurva életbe! – nevetek fel a földön fetrengve.

Ehhez még innom kell… – nézek az üres üvegre, mikor mozgolódást hallok a bejárati ajtó felől. A másodperc törtrésze alatt átkapcsolok. Felugrok, az egyik kezemmel a kamerákat kapcsolom be a gépen, a másikkal a fegyveremet veszem elő a fiókból. Minden érzékszervem kiélesedik, az adrenalin végigszáguld a testemen, még pislogni is elfelejtek.

Aztán meglátom Jeff szőke fejét a kamera képein, és hatalmasat sóhajtva visszarakom a fegyvert a helyére, majd egy gombnyomással visszaváltok a regényre. Kisétálok az ajtóhoz, beütöm a kódot, és kitárom előtte az ajtót. Lelkesen belép, és köszönés nélkül rögtön rátapasztja az ajkát az enyémre.

– Megint ittál – ölel magához fejcsóválva.

– Ezt a szart csak ittasan lehet írni.

– Hol tartasz, segítsek? – csókol bele a nyakamba.

– Isten őrizz! Nem azért jöttél.

– Valóban – húzódik cinkos vigyorra a szája a helyes fején, megfogja a kezem, és behúz az ágyamhoz.

Nem szarozik, egy mozdulattal megszabadít a pólómtól. Olyan kiszámítható, olyan unalmas, viszont a felesége miatt biztonságos. Nem áll fenn a túlzott elköteleződés veszélye…

– Álomszép vagy – néz rám vágyakozva. – Nem is értem, hogy lehetek ilyen szerencsés. Imádom, hogy egy szál semmiben vagy itthon.

Ledönt az ágyra, és megcsókol. Elszakadva tőlem, leveszi a pólóját, és elkezdi nyalogatni a melleimet. Próbálok ráhangolódni, várom a vágyat, ami feléleszti a testemet, amikor megint elenged. Leveszi a nadrágját, amivel újra kizökkent, a vágyam meg rögtön lelohad. Jó teste van, nem egy Adonisz, de azért izmos.

Akkor miért nem indít be? Mire feleszmélek, már a gumit húzza magára. Lenyúlok a lábam közé, még csak fel sem izgultam. Jeff élvezettel rám mászik, nem törődik semmivel. Most szóljak neki, hogy izgasson fel? Milyen gáz az, ha nem kívánod a szeretődet?

Nem habozik, azonnal belém nyomja magát. Az jut eszembe, hogy mennyire távol áll a valóságtól mindaz, amit leírok a szerelmes regényeimben. Nem önt el a forróság, nem epekedek reszketve érte. Élvezem, ahogy ki-be jár bennem, de a közelében se vagyok azoknak az érzéseknek, amiket leírok. Talán nem is léteznek, és tényleg fikció az egész, vagy csak velem van baj. Kezdek végre belelendülni, magamhoz akarok nyúlni, hátha attól elélvezek, amikor vontatottan felnyög felettem, ahogy elmegy. Fintorogva megpaskolom a hátát. Kihúzódik belőlem, és eldől mellettem.

– Iszonyú jó volt.

Neked biztosan…

– Bocs, hogy gyors voltam, de megőrjítesz.

Mintha csak azzal lenne a baj.

– Élvezted? Elélveztél? – néz rám kérdően.

Majdnem hangosan felnevetek.

Talán, ha hozzám nyúlsz, talán, ha nem öt percig tart előjáték nélkül. Talán még akkor sem, mert még soha nem tudtam elmenni szimpla behatolástól, de ezt nem kötöm az orrára.

– Szuper volt – hagyom rá, és felkapom a pólómat.

– De nem élveztél el.

– Jeff, a nők fele tetteti az orgazmust, nagyon kevesen tudnak elmenni. De attól még a szex élvezetes – nyugtatom meg. Hogy miért, azt magam sem tudom. – Muszáj írnom, nyakamon a határidő.

– Persze, itt sem vagyok – pattan ki az ágyból készségesen.

Azt mindjárt gondoltam.

Colt

Kinyújtom az elgémberedett lábamat az asztal alatt, és mérgesen szorongatom a fülemhez emelt mobilomat.

– Rendben. Elfogadom az ajánlatodat – szólal meg végre Rogan.

– Nem akarom még egyszer meglátni a környékemen az embereidet! – mondom ellentmondást nem tűrően.

– Intézkedem – mondja sóhajtva.

Bontom a hívást, és megnyitom a másikat.

– Lejárt a gondolkodási időd, Viktor – sürgetem.

– Rendben, elfogadom az ajánlatodat – egyezik bele nem túl kedvesen.

Elégedett mosoly terül szét az arcomon.

– A határ egyértelmű! – emlékeztetem még egyszer.

– Igen.

Bontom a vonalat, és hátradőlök a székemben.

– Biztos, hogy ez jó ötlet volt? – kérdezi Nico, és feláll a kanapéról.

– Igen. Nincs háború, az üzlet szárnyalhat. Túl sok volt mostanság a veszteség. Lakasd jól az ellenséget, és nem téged fognak felfalni – koppintom meg az asztalt az ujjammal.

– Ha te mondod, te vagy a főnök. Akarsz szórakozni?

– Igen. La Mons jó lesz kiengedni a gőzt, úgyis rég néztem a körmükre – állok fel, és kiveszem a fegyveremet a fiókból, ellenőrzöm a tárat, majd elteszem a fegyvertartó tokomba. Felkapom a zakómat, és felveszem. – Hátha elkapom azt a szemetet akció közben.

– Szólok a fiúknak – lép ki Nico az irodám ajtaján, és követem végig a hosszú folyosón.

A bejáratnál ketten csatlakoznak hozzánk, kinyitják az ajtót, majd előremennek. Kilépek utánuk, és beleszívok a bostoni hűvös éjszakai levegőbe. Felnézek a csillagos égre, majd beszállok az autóba Nico után.

– Elintézted, amit kértem? – veszem elő a telefonomat.

– Igen, azóta nem ment a közelébe.

– Helyes – nyomok a húgom számára.

– Mit akarsz? – csattan nekem a szokásos stílusában.

– Szia, hugicám!

– Seggfej vagy! – dörren rám.

– Tudom, mondj újat. A fickó egy beszari, pipogya alak volt.

– Majd legközelebb pszichológiai véleményt kérek, mielőtt randira hívnak – kiáltja el magát, mire Nicónak mosoly húzódik a szájára. – Mit szeretnél? Milyen legyen? Mint te? – süvölti olyan hangosan, hogy távol tartom a telefont a fülemtől.

– Angelica, te is tudod, hogy nem hozzád való.

– Seggfej! Vidd innen a gorilládat, elegem van belőle!

– Az a gorilla téged véd, ha nem vagy itthon.

– Leszarom!

– Jó éjt, hugi! – kinyomom a hívást, ahogy megáll az autó.

Várunk, hogy a fiúk tegyék a dolgukat, majd kiszállunk Nicóval. Az emberek, ahogy meglátnak, tisztelettel vegyes félelemmel biccentenek felénk.

– Uram, üdvözlöm! Kövessenek! – jelenik meg Tom, a hely vezetője.

– Minden rendben az üzlettel?

– Igen, uram.

Áthaladunk a legális kocsmán, majd belépünk egy rejtett ajtón keresztül a valódi úti célunkhoz. Az erotikától és a sötét vágyaktól fűtött nagy teremben leülünk a saját asztalunkhoz, és némán nézzük a hiányos öltözetű lányt, aki azonnal kihozza az italunkat. Kényelembe helyezem magam a fotelemben, míg kortyolom az italomat, körbenézek.

A terem közepén álló színpadon meztelen nők rúdtáncolnak, miközben egy bőrruhába öltözött férfi gyengéden korbácsolja őket. Körben a kissé elszeparált bokszokban férfiak iszogatnak a hiányos öltözetű szubjukkal. A La Mons lehetőséget ad arra, hogy a dominánsok és az alávetett hajlamú emberek titokban kiélvezzék a perverz, bűnös vágyaikat; jó sok pénzért. Ami nekem jó dolog, egészen addig, amíg betartják a szabályaimat. A vezető nem tudja, hogy rejtett kamerákon keresztül figyelem és ellenőrzöm a vendégeit. Nagyon sok barom nincs tisztában a határokkal.

Meg is vagy, te szemétláda! – fedezem fel a fenti sarokban az elhízott vadbarmot. A lányt lefuttattam az arcfelismerő programon, még kurvára kiskorú, ráadásul lerí róla, hogy nem önszántából van itt.

Felállnak, és a nyakörvén keresztül maga után húzza a rémült lányt.

– Megint egy mocsadék? – morog Nico.

– Ja, mindjárt helyre tesszük – dörrenek fel mérgesen.

A gyerekek védelmet élveznek nálam, az tabu. Rohadtul felbassza az agyam, hogy a lány még kiskorú. Nézem őket a telefon kijelzőjén, ahogy bemennek az egyik szobába.

– Menjünk! – állok fel, mert a faszi már ki is bilincselte a lányt a falhoz, aki egyértelműen szenved.

– Mit szeretnél, a szokásosat?

– Igen, kitiltást, és hetekig ne tudjon leülni!

Amint odaérünk, Nico kivágja előttem az ajtót.

– Ez zártkörű buli, fiúk – fordul felénk kezében egy övvel. – De ha gondoljátok, jó pénzért megosztom veletek.

– Engedd el a lányt! – parancsolok rá hűvösen.

– Miért, ki a fasz vagy te? – támad nekem szemtelenül.

Nico előkapja a fegyverét, és nyomatékosítás végett ráfogja. – A Falcon név mondd neked valamit, faszfej?

A faszi azonnal eldobja az övet, és remegő kézzel elengedi a lányt, aki sírva fakad. Lassan hozzálépek, hogy ne ijedjen meg.

– Semmi baj! – nyugtatom; óvatosan felé nyúlok, és leveszem róla a nyakörvet. – Hány éves vagy? – kérdezem megerősítésként.

– Tizenhét – karolja át magát reszketve.

– Esküszöm, nem tudtam! – védekezik a férfi.

– Önszántadból vagy itt? – nyúlok a lány álla alá, és felemelem a fejét, amit leszegez a földre.

Szégyellősen megrázza a fejét.

– A falhoz! – utasítja Nico fegyverrel a faszit, látom rajta, hogy az ő agya is elborult.

– Hazudik a kis kurva! – acsarog rám.

Három lépéssel előtte termek, és akkorát behúzok neki, hogy reccsen az orrcsontja. De képtelen vagyok leállni, és jó pár ütést rámérek még. Nico hozzánk lép, amire feleszmélek. Felordítva odakap az arcához, ahogy eltávolodom. Nico azonnal a falhoz löki, és kibilincseli.

– Gyere! – invitálom gyengéden kifelé a riadt lányt, és beletörlöm a véres kezemet egy zsebkendőbe. – Vagy látni szeretnéd, ahogy ő is elveri?

Megrázza a fejét, és velem együtt kisiet az ajtón. Nem sok kell, hogy ólmot engedjek az ágyékába.

– Mi történt? – kérdezi Tom idegesen a folyosón.

– A lány kiskorú, és nem önszántából van itt! – dörrenek rá mérgesen.

– Elnézést, hogy nem vettem észre. Nem fordul elő többet – fogadkozik félve.

– Hozzanak neki egy kabátot, és vigyék haza!

– Igen, uram – bólint rettegve.

– Mivel zsarolt? – fordulok a lány felé.

– Apám tartozik neki, és én vagyok a kamat – mondja bátortalanul.

Veszek egy nagy levegőt, hogy lenyugodjak.

– Fizesse ki neki a tartozásukat! – mutatok az ajtó felé. – Soha többet nem teheti be ide a lábát. Megértette? – nézek Tomra könyörtelenül.

– Igen, persze – bólogat tovább félelmében.

– Hazamész, és elmondod apádnak, mi történt; ha megtudom, hogy még egyszer veszélybe sodor téged, Falcon haragjával találja szemben magát!

– Köszönöm – suttogja a lány hálásan, és nézem, ahogy Tom elvezeti.

Nekidőlök a falnak, és élvezettel hallgatom, ahogy a faszi jajveszékel. A folyosón Baba lassan felém sétál egy semmit nem takaró ruhában, és megáll előttem.

– Szabad vagyok, uram, ha óhajt engem – hajtja le előttem a fejét.

A nyakára teszem a kezem, és elvezetem a privát szobámba. Anno azért is hoztam létre a helyet, hogy itt kiélhessem a perverz vágyaimat. Baba szép lány, de már kezd unalmas lenni számomra.

– Térdelj le a falhoz! – Szó nélkül engedelmeskedik, tökéletes alávetett, ahogyan az itt dolgozó többi lány is.

Kitöltök magamnak egy whiskyt, és leülök a kanapéra.

– Nyúlj magadhoz! – parancsolok rá.

Kortyolgatom az italomat, és elbambulva nézem, ahogy lecsúsztatja a kezét a lába közé, és izgatni kezdi magát. A másik kezével a mellét simogatja. Nézem egy ideig, majd leteszem a poharat, és hozzásétálok. Szorosan elé állok, és a falra támaszkodom. Tudja a dolgát. Kinyitja a nadrágomat, és kiemeli a félig merev farkamat. Lehunyom a szemem, ahogy simogatni kezd. Túl fásult vagyok, de végre eléri a szájával a hatást, és megkeményedek.

– Döntsd a fejed a falhoz! Markolj a combomba, ha sok!

Lehunyja a szemét beleegyezésül. Engedelmesen kinyitja az ajkait, és benyomom a farkamat a szájába. Felnyögök az érzésre, és egyre gyorsabban mozgok benne. Hátrébb hajtja a fejét, és egészen a torkáig beenged; elkap a hév, és durván szájba baszom. Felhördülve beleürítem magam; nézem, ahogy tisztára nyalja a farkamat, majd felsegítem a földről.

– Köszönöm, Baba, elmehetsz – pakolom el magam; bólint, és kimegy az ajtón.

Ahogy lehuppanok a kanapéra a poharammal, Nico lép be az ajtón.

– Máskor kopoghatnál – nézek rá.

– Láttam Babát elmenni – tölt magának egy italt, és leül mellém. – Basszus, véres lett az öltönyöm – morogja, majd legyint egyet. – Egyébként jó volt vele?

– Nem igazán, unalmasnak találom már – seprek le egy szöszt a nadrágomról.

– Hogyhogy? Elég profi a csaj.

– Nem tudom, befásultam – húzom le a piám. – De lehet, hogy csak hiányzik – merengek el a múlton.

– Mi?

– Emlékszel Miára?

– Az egyetemista kiscsajra? Hogy a fenébe jutott most az eszedbe? – néz rám megrökönyödve.

– Nála éreztem utoljára azt a fékezhetetlenül erős vágyat, hogy bármire képes lennék érte, csak hogy megkapjam.

– Én ezt elég sűrűn érzem mostanság – sóhajt fel.

– Ne kezdd, Nico.

– Mit csináljak, ha megőrülök érte? Megbeszéltük, hogy mindig őszinték leszünk egymáshoz. Vagy kevésnek tartasz hozzá? – néz rám követelőzve.

– Nem. Ezt soha nem mondtam, ha ő is hasonlóan fog érezni irántad, áldásom rátok, de nem fogom kényszeríteni a húgomat, hogy veled legyen.

– Tiszta sor, de mégis hogy a fenébe érjem el? Körberöhögne, ha elhívnám egy randira. Múltkor a telefonját vágta hozzám. Szerintem egyből nekem esne.

Mindketten felnevetünk az elképzelt jelenetre, hogy a kishúgom püföli a majdnem kétméteres nagydarab haveromat. Angelica alacsony, törékeny lány, de akkora tűz van benne, amit sok férfi megirigyelhetne.

2. fejezet

Madilynn

Leállítom az autót a speciális, bentlakásos, méregdrága kórház előtt. Impozáns látványa jó emlékeztető arra, miért van szükségem a pénzre, a még fennálló adósságaim mellett.

Berakom a laptopot a táskámba, és kiszállok az autóból. Nem rongyrázás miatt hoztam ide anyut, hanem azért, mert itt van a legjobb kezelés a városban.

A portás mosolyogva üdvözöl. Le sem tagadhatja, hogy bejövök neki. Velem egyidős lehet, sovány, nyurga alkatú, nagyon kedves. Csak olyan furcsa, hogy férfi létére olvasta a könyveimet. Könyörgöm, 18 karikás, nyálas, szerelmes történetek. Képzelem, mit gondolhat magában rólam.

– Jó reggelt!

– Szia, Bob! – mosolygok rá.

– Hogy áll az új könyved?

– Szuperül – hazudom kedvesen.

– Nagyon várom, hogy kész legyen – szól utánam.

Azt én is…

Belépek a nagy fotocellás ajtón, és végigsétálok a folyosón anyu szobája felé. Megigazítom a szolid fehér ruhámat és a hosszú fekete hajamat, amit ma időhiány miatt kiengedve hagytam. Megfogom a kilincset, és széles mosolyt erőltetek az arcomra. Halkan benyitok, anyu az ágyában olvas.

– Jó reggelt! – köszönök neki, és a mellette lévő ágyban fekvő néninek is.

– Már bevettem a gyógyszert, nővérke – mosolyog rám anyu. Lenyelem a könnyeimet, és leülök az ággyal szemben lévő fotelbe.

Tökéletesen tudom uralni az érzelmeimet, kivéve, ha anyámról van szó. A néni feltűnően figyelni kezd, szegény, biztosan unatkozik. Előveszem a laptopot, hátha rám talál az ihlet. Kényelmesen hátradőlök a fotelben, és lehunyom a szemem. Elképzelem a következő jelenetet. Szökjön el a lány? Vagy rabolják el, és a feldühödött maffiavezér azonnal a nyomába ered, hogy megmentse?

Halk kuncogásra és sustorgásra ébredek. Basszus, elaludtam!

– Jó reggelt, kislányom! Hát ilyenkor kell aludni, amikor szegény anyádat látogatod? – hallom meg a hangját, mire azonnal felpattanok, és az ágyához sietek.

– Szia, anyu! – puszilom meg, és boldogan magamhoz ölelem.

– Mama, bemutatom a kislányomat, Madilynnt. A vénasszony itt mellettem mama.

– Mama? – nyújtom a kezem, de elkapja, és magához húz.

– Én is kérek egy ölelést, úgy hiányoznak a gyerekeim!

– Persze – sajnálom meg. Átkarolom a vékony vállát.

– Nagyon szép vagy! A hajad… – simogatja meg. – Gyönyörű… a fiam odáig lenne érted. A fekete haj a mindene.

– Biztosan, ha maga mondja… – paskolom meg a kezét, hátha elenged végre.

– Hogy megy az írás? – kérdezi anyu, és mama végre elenged.

– Sehogy, de azt mondd, te hogy vagy?

– Jól vagyok, ne aggódj.

– Ezt örömmel hallom.

– Mi az, hogy nem megy? Miért? – faggat izgatottan.

– Hát, ez most nem egy sima szerelmes regény, egy kétrészes maffiatörténetet kellene írnom – húzom hozzá a széket, és leülök közéjük.

– Nem értem, mi vele a problémád, bűnügyi újságíró voltál, épp eleget láttál, és apádtól is sokat tanultál.

– Anya, apa nyomdász volt – mosolygok rá, talán már erre sem emlékszik.

– Persze – mondja furcsa hangsúllyal, amitől a hideg végigfut a hátamon. Nagyon remélem, hogy apa nem beszélt neki. Megígérte, ahogy sok mást is – önt el a harag.

– A múltadat nem törölheted el, kislányom – simogat meg.

– Hát nem.

Isten a tanúm, hogy mindent megpróbáltam. Rajtam már csak egy agymosás segítene.

– Majd én segítek neked, egy maffiavezér felesége voltam – szólal meg mama, és ledöbbenek a szavain. – Én mesélek neked az életemről, te meg írsz – kacsint rám boldogan.

– Mi? – eszmélek fel, mert teljesen megzavarodtam. – Ez biztos, hogy jó ötlet? – állok bele a sületlenségébe, ki tudja, milyen betegsége van, nem szeretnék ártani neki.

– A neveket megmásítod, nehogy baj legyen belőle – nevet fel mama. – Szökésben vagyok!

– Szökésben? – hökkenek meg. A néninél nagyobb a baj, mint gondoltam.

– Házon belül – legyint. – Elegem lett, hogy egyedül vagyok egy szobában. Unatkoztam, társaságra vágytam, így kerültem ide, és úgy látom, a sors jó helyre vezérelt. Na, ne tátsd a szádat, nem érünk rá! – parancsol rám. – Hozd azt a csodát, és írj! – mutat a laptopra. – A fiam is állandóan azt a szart nyomogatta.

– Már nem?

– De biztosan… csak amióta szegény férjem meghalt, nem ér rá. Hisz ő lett a maffiavezér – mondja lazán, mintha csak egy családi vállalkozásról mesélne.

– Hát persze, értem – mosolyodom el.

– A kislányom egyetemen tanul; na, nem olyan fiatal, csak most lett hozzá kedve – csacsog tovább. – Szóval, a mi családunk nem bízik meg az idegenekben. Több generáció óta apáról fiúra száll a hatalom – mondja olyan lelkesen, mintha egy love storyt mesélne.

Nincsen szívem leállítani, és úgy látom, anyám is élvezettel hallgatja. Ölembe veszem a laptopot, és csak figyelem őket.

– A férjem apja elég keménykezű volt, gondolkodás nélkül megölte azt, aki veszélyeztette a családot vagy az üzletet. A férjem jó ember volt, csak azt intézte el, aki elárulta, vagy a család életére tört – mondja vehemensen.

Valóban fejlődés – nyomom el a mosolyomat, a néni valószínűleg Al Capone rajongó.

– Nem ír, kedves?

– De, persze – kezdek el pötyögni, hogy megnyugodjon; de bőven elég hallanom, piszok jó a memóriám, hála az apámnak.

– Milyen szép unokáim lennének, ha összeállna a fiammal. Nagyon szép férfi – lobbizik megint mellette, mint egy kerítőnő.

– A maffiavezér fiával? – nézek rá vigyorogva, már tényleg csak az hiányozna az életemből. – Nem lenne az veszélyes? – kérdezem, és alig bírom visszatartani a röhögést. Nagyon gonosz lettem, hogy képes vagyok kinevetni a tévképzetei miatt.

– Legalább izgalmas lenne az életed.

– Az biztos – szakad fel belőlem az eddig visszafogott nevetés. Pontosan a nyugodt élet miatt menekültem ide, és írok hülye regényeket.

– Az élet amúgy is veszélyes – jegyzi meg komolyan.

– Kislányom, mondtam neked, hogy ne csak fehéren és feketén lásd a dolgokat – szól közbe anyu.

Az a baj, hogy már sehogy sem látom, az agyturkász szerint minden összemosódott bennem.

– Ez jó – vág közbe mama. – Vegyük például a politikusokat, mind egy szálig bűnöző: lopnak, csalnak, hazudnak – magyarázza indulatosan.

– Valóban – értek vele egyet.

– Bankárok, ügyvédek, brókerek, mind az. Aztán ott vannak a zsaruk, mocskos egy korrupt banda! A bostoni rendőrök fele mellettünk áll.

– A maffia mellett? – Mama bőszen bólogat. – Értem – pötyögöm le.

A röhej az egészben az, hogy rengeteg igazság van a történetében. A saját szememmel és fülemmel tapasztaltam.

– Na, szóval… a férjem és a fiam Robin Hood példáját követik.

Ezen megint elnevettem magam. Kezd érdekes lenni a történet.

– Nem viccelek. Az üzletből származó pénzből segítjük a szegényeket. A legfontosabb – emeli fel az ujját –, hogy a nőket és a gyerekeket soha, ismétlem, soha nem bántjuk! Saját szememmel láttam, ahogy a férjem megbüntet egy férfit, aki megerőszakolt egy fiatal lányt – a szavaira szélsebesen lehervad a mosolyom; remélem, csak sok filmet nézett.

Szívem szerint azért megkérdezném, mi van akkor, ha fegyverrel támad a hölgy: ez esetben is csak megdorgálják? De nyilván beteg a néni, inkább ráhagyom az egészet. A sztori jó, felhasználható, és addig is anyával vagyok. A történet egyre izgalmasabb, helyenként vicces, magával ragadó. Olyan szenvedélyesen mesél a veszélyről, a bandák háborújáról, a férje és testvére rivalizálásáról és főleg a gyerekeiről... Szegény, biztosan nagyon magányos, és rengeteg filmet nézhetett.

– A kincs a mai napig ott van, ahová a férjem elrejtette – fogja meg a kezemet visszarántva a bambulásból. – Azt hitték, nem is létezik, hogy csak egy mendemonda, vagy ha mégis létezik, a sírba vitte magával, csakhogy…

– Magának elárulta – mosolygok rá.

– Igen. Nem kell írnod?

– Nem, itt van minden a fejemben.

Hallgatom tovább, ahogy mesél. Az igazat megvallva piszkosul jó a történet. Kifejezetten tetszik, néha felállok sétálni, és nézem anyut, aki mélyen elaludt. Mama csak mesél, és csak mesél, meg sem áll, mintha nem lenne ideje, hogy befejezze. De az is lehet, hogy örül, hogy valaki végre meghallgatja.

– Nővérke, még mindig itt van? – ébred fel anyu.

– Igen, Rose. Pihenj még – szól rá mama.

– Maga meg kicsoda? – néz rá mamára.

Mamával szomorúan egymásra nézünk, a szemem megint könnybe lábad. Mama hátranyúl, és leveszi a nyakláncát.

– Gyere ide, Madilynn!

– Mit csinál? – felém nyújtja a láncot, ahogy megállok az ágyánál. – Ezt nem fogadhatom el – tartom ki a kezem ellenkezésül.

– Kérlek! Vedd fel, viselned kell, ez megvéd téged! Nekem már nincs szükségem rá – lábad könnybe a szeme. – Most már te is tudod, hol van a kincs.

– De hát nem mondta el.

– De igen, csak olvass a sorok között – simogatja meg újra a hajam, és belecsúsztatja a láncot a tenyerembe.

Lenézek rá, egy gyönyörű nagy rusztikus ezüstmedál közepén egy feltűnő mélykék kővel. Felnézek mamára, pont olyan színű, mint a szeme.

– Kérlek, Madilynn, viseld!

– Nem is ismer engem, csak ma találkoztunk, ez a lányát illeti meg.

Ha egyáltalán van neki – villan be.

– Kérlek, hadd ne kelljen könyörögnöm! – néz rám zaklatottan.

– Köszönöm – fogadom el kelletlenül. Megfogom, és a nyakamba akasztom, hogy megnyugodjon, majd holnap visszaadom.

– Így már jó. Minden rendben lesz – mosolyodik el félelmetes örömmel.

Istenem, szegénynek már teljesen megborult az elméje.

– Ne feledd, ha rájössz, hol van a kincs, meg ne írd! Hadd agyaljanak rajta az olvasók a következő részig.

– Ez jó ötlet – bólogatok, és együtt nézzük, hogy egy nővér belép a szobába, és betol egy zsúrkocsit. – Egyen egy jót, én addig elmegyek inni egy kávét – simogatom meg a vállát.

– Menj csak, Madilynn. Ja, és a legfontosabb, hogy hordd a láncot, az majd mindentől megvéd!

– Mindjárt visszajövök – szólok anyunak, de csak az ételt figyeli, megint nem ismer fel. Felállok, leteszem a laptopot az asztalra.

– Nehogy itt hagyd őrizetlenül! – szól rám mama idegesen.

– Igaz – teszem el gyorsan a táskámba.

Valószínűleg mamának üldözési mániája is van.

Kilépek az ajtón, és veszek egy nagy levegőt. Szomorú, hogy életünk végére milyen állapotba kerülhetünk.

Besétálok a mosdóba, megmosom az arcomat, és belenézek a tükörbe. Amióta visszanőtt az eredeti hajszínem, apám egyre többször férkőzik vissza az agyamba. Ahonnan soha nem is tűnt el. Sajnos tett róla, hogy ne tudjam elfelejteni.

A hajszín egy nőnél nagyon fontos, Madilynn! Legyél szőke, ami a lágyságot, az ártatlanságot és az alacsony intelligenciát vonja maga után. Nem fognak veszélyesnek tartani, csak egy buta, gyenge nőnek.

Lehunyom a szemem, hogy kiebrudaljam a hülye intelmét a fejemből. Felsóhajtok, és kimegyek az előtérben lévő automatához. A portás, ahogy meglát, rögtön besiet hozzám.

– Hadd hívjalak meg – mosolyog rám.

– Köszönöm! – fogadom el, nem szeretném megsérteni, és valljuk be, anyu miatt még a hasznomra válhat.

A francba, megint apám irányít.

Légy kedves azzal, aki az érdekeidet szolgálhatja, sosem tudhatod, mikor lesz rá szükséged!

Nézem, ahogy nyomogatja a gombokat, már azt is tudja, hogyan szeretem.

– Tessék! Menjünk ki a levegőre – indulunk meg kifelé, ahol leülünk a bódéja melletti padra.

– Hogy van az édesanyád?

– Ma hosszabb időre felismert – mosolyodom el.

– Örülök.

– Én is – kortyolok bele a kávéba. – Lassan mennem kell, vár a munka, ma elég sokáig maradtam.

– Ha elhozom a könyveidet, dedikálod nekem őket? – vigyorog rám.

– Persze – állok fel, és magára hagyom.

Elmerengve visszasétálok anyuhoz, benyitok, de mama sehol.

– Miben segíthetek, nővérke? – kérdezi anyám, szomorúan leesnek a vállaim, jó lett volna elbúcsúzni tőle.

Leroskadok a fotelbe, és az ölembe teszem a táskámat. Egy ideig várakozom, de haza kellene mennem írni.

– Sajnos indulnom kell – állok fel.

– Menjen csak a dolgára.

Szeretném megölelni, de valószínűleg megijedne tőle.

– Viszontlátásra! – köszönök anyunak, és elindulok kifelé, de ahogy kinyílik az ajtó, beleütközöm egy orvosba.

– Elnézést! – emeli fel a kezét rólam.

– Semmi nem történt – nyugtatom.

– Megkérdezhetem, ki maga? – néz rám fürkészve.

– Édesanyám bent fekszik – mutatok vissza.

– Értem, és találkozott a másik idős hölggyel?

– Igen – mosolyodom el. – Hol van?

– Elkóborolt a pszichiátriai osztályról, remélem, nem zaklatta.

– Nem, nagyon kedves volt. Ilyen itt megtörténhet? – kérdezem anyám miatt aggódva.

– A hölgy nagyon leleményes. De ne aggódjon!

– Hát, nekem mennem kell. Viszlát!

– Viszlát! – néz rám elgondolkozva.

Colt

– Ennyit bírsz csak! – heccelem Devont, és belebokszolok az oldalába. – Úgy ütsz, mint egy lány!

Látom, hogy végre felhúzza magát, és nekem támad, de könnyedén elhajolok előle.

– Baszd meg! – vágok rá a kötélre mérgesen, és kifordulva kijövök a ringből. – Felesleges edzeni veled, ha nem mersz támadni!

– Sajnálom, uram. – Rálegyintek, és elkezdem sorozni a zsákot.

Örülök, hogy tart tőlem, de a ringben a boksz az sport, játék; sosem adtam okot rá, hogy féljen rendesen bokszolni velem.

– Colt! – fogja le Nico a zsákot. – Telefonhívásod van a kórházból.

Azonnal kikapom a kezéből a telefont.

– Igen – szólok bele határozottan, de összerándul a szívem mama miatt.

– Elnézést, hogy zavarom. Az édesanyja ma elkóborolt. De már a szobájában van – mondja félve az orvosa.

– Elkóborolt – ismétlem meg halál nyugalommal. – Nem fizetek épp eleget maguknak, hogy biztonságban legyen? – emelem fel a hangomat.

– De… elnézést kérek! – mentegetőzik egyfolytában.

– Húsz perc múlva ott vagyok, addig kitalálhatja, mivel fog védekezni.

– A hölgy beteg, és eltévedt.

Kinyomom a telefont, és megcélzom a zuhanyzót. Anyám a világ legagyafúrtabb színésznője; volt szerencsém végignézni, hogyan manipulálta az apámat. Tudom, hogy mindenkit könnyedén palira vesz.

♦♦♦

Leparkolok a kórház előtt az új golyóálló autómmal. Kifejezetten jól megy, mondjuk ennyi pénzért mehet is. Csak Nicót hoztam el magammal, nem akarok feltűnést kelteni.

– Csak nyugodtan – szól rám, már jól ismer. Az egyetlen dolog, amitől elvesztem a hidegvéremet, az a családom.

– Menjünk! – szállok ki az autóból.

Megállás nélkül egyenest besietünk a lifthez. Amint kinyílik a liftajtó, mama szobája felé megyünk; a testőr sápadtan áll az ajtónál, ahogy mellé érek, elkapom a nyakát.

– Sajnálom – nyögi ki nagy nehezen, mert elszorítom a levegő útját.

– Egy dolgod volt! Csak egy! Hogy őrizz egy idős asszonyt! – szorítom el még jobban a nyakát.

– Colt! – lép mellénk Nico, hogy eltakarjon a nővér elől.

Elengedem Pedrót, aki fuldokolva lehajtja a fejét.

– Mama miatt megkíméllek! – dörrenek rá, és benyitok anyámhoz.

Amint meglátom az ágyban, elmosolyodom. Édesen és ártatlanul vigyorog rám.

– Minek jöttél ide, kisfiam? – támad le köszönés helyett.

– Neked is szia, mama! – csókolom meg az arcát, le sem tagadhatná a lányát.

– Nem történt semmi, kisfiam.

– Ne hívj így! – húzok az ágyához egy széket.

– Attól még, hogy ilyen szép szál legény lettél, nekem mindig a kisfiam maradsz.

– Mit csináltál, mama? – fogom meg a kezét.

– Semmit. Azt hittem, ma van az a vizsgálat, és elmentem rá. Aztán eltévedtem. Látod, mekkora ez a kórház. Meg ne büntesd Pedrót! – fenyeget meg. – Ő nem tehet semmiről.

– Veszélyes egyedül járkálnod.

– Nyilvánosan már halott vagyok, értem már nem kell aggódnod, kisfiam – simogatja meg az arcomat. – Tetszik a szakállad, de csak így kicsire vágva. Találtál már barátnőt magadnak? – piszkál azonnal.

– Mama, ne is kezdd el!

– Sosem volt még rendes barátnőd, lassan vén leszel, unokákat akarok! – dorgál meg az ujjaival, amin önkéntelenül felnevetek.

– Mama, még csak 35 éves vagyok. Hol érek én arra rá?

– Ez csak kifogás, apád is ráért. Eleget tomboltál már, ideje rendes lány után nézned, aki fiút szül neked, és tovább viszi a Falcon nevet.

Felsóhajtok, hogy lenyugtassam magam. Az utóbbi időben le sem száll a témáról.

– Mama, egy normális nő nem akarna egy… velem lenni – keresek kifogást, és akkor még a perverz hajlamaimról ne is beszéljünk.

– Én is hozzámenten apádhoz, a szerelemért sok mindenre képesek vagyunk.

– Ne kóborolj el többet, mama! – nézek rá komolyan.

– Nem fogok, kisfiam – néz rám bűnbánóan.

– Te akartál idejönni – emlékeztetem.

– Így is van. Gyere, ölelj meg! És legközelebb Angelicát is hozd magaddal. Szeretlek, kisfiam. Keress magadnak egy feleséget, mert ha nem, én fogok! – fenyeget meg a stílusában.

– Isten mentsen attól!

– Szükséged van egy erős nőre, aki szeret téged. Aki időnként helyre tesz.

Hangosan felnevetek rajta, nem hinném, hogy azt jól viselném.

– Na, menj, irányítsd a birodalmat, mindjárt kezdődik a kedvenc sorozatom!

– Szeretlek – csókolom arcon anyámat, aki félelmetesen rám vigyorog.

3. fejezet

Madilynn

Felszabadultan ugrálok Jeff előtt, és összeütöm a bokszkesztyűbe bújtatott kezeimet. Még önelégülten vigyorog, de már nemsokáig. A gong hangja, ha akarom, ha nem, elrepít a múltamba.

Hagyd, hogy azt higgye, könnyű ellenfél vagy. Félvállról fog venni, és akkor vigyél be egy jól irányzott gyomrost, amitől elakad a lélegzete, ezt a pillanatot kihasználva támadj!

– Basszus, Madilynn! Állj! – hallom távolról Jeff hangját, amivel visszaránt a jelenbe. – Ki a fenétől tanultál bokszolni, Tysontól?

Akaratlanul kibuggyan belőlem a nevetés.

– Egy gyenge, ártatlan nő vagyok – rebegtetem meg a szempilláimat előtte.

Értetlenül bámul rám a vörös arcát fogva.

– Te egy báránybőrbe bújt farkas vagy! – vágja hozzám morcosan.

– Bocsika, lehet, hogy be fog lilulni – vigyorgok rá.

– Te ezt élvezed – rázza meg a fejét.

Sajnos jobban, mint a szexet veled.

– Jézusom! – mászik ki a ringből. – Mit fogok mondani az őrsön?

– Szabályosan játszottam, te becsülted le az ellenfeled. – Kimászom utána, de ő otthagy engem, és besiet a mosdóba.

– Lehettél volna kíméletesebb vele – sétál felém Drake.

– Az isten szerelmére, egy zsaru védje meg magát! Jó kedvem van – sorozom meg az előttem lógó zsákot. Hetekig csak ültem a gép előtt. – Végre piacon a könyv, és fizetnek érte – lihegem.

– Mi lett volna, ha rossz kedved van, kinyírod? – neveti el magát, és megfogja nekem a zsákot.

– Kedvellek, Drake – nézek rá a bokszklub tulajára, aki egy brutálisan nagydarab afroamerikai férfi.

Mikor Bostonba költöztem, az volt az első dolgom, hogy kerestem egy helyet, ahol időnként kitombolhatom magam. Még mindig ez a legolcsóbb módja annak, hogy levezessem a feszültséget.

♦♦♦

– Basszus, Avery! Rengetegen vannak már kint is – panaszkodom a telefonba, miközben nézem az emberek kígyózó sorát, akik a könyvdedikálásomra jöttek.

– Kövezd meg őket, hogy tetszik nekik a könyved – nevet fel. – Én is elolvastam egy fél délután alatt. Egyre csak emelkedik a listán, már a negyedik helyen áll – mondja izgatottan.

– Szuper! Az több pénzt is jelent, ugye? Mert ma reggel már zaklatott a bank a hitelem miatt – nyögök fel, ahogy kutakodom a kesztyűtartóban a flaskám után.

– Igen. Remélem, csinos vagy, mert fotós is lesz.

– Igen, anyuci. És felvettem a szőke parókámat is, de hogy miért, azt nem tudom; az emberek változhatnak.

– Így vagy kitalálva az olvasóknak. A cuki szőke lány.

– Minden vagyok, csak cuki nem – sóhajtok fel.

– Mi a fenét csinálsz?

– Semmit – csukom be gyorsan a kesztyűtartót.

– Ugye nem iszol éppen? – ripakodik rám.

– Dehogy – húzom meg a flaskámat.

– Kezdek aggódni érted.

– Ne tedd, nem fogok berúgni, csak kell egy kis nyugtató.

– Tudom, apád tett róla, hogy az anyatejjel szívd magadba az alkoholt.

– Most komolyan szóba kellett hoznod? – csattanok rá mérgesen.

– Bocs, ne haragudj! Anyukád? – tereli el ügyesen a bakiját.

Tudom, hogy ő is aggódik érte, hosszú ideig neki is a pótanyukája volt, miután elvesztette a sajátját.

– Egyre kevesebbszer ismer fel – szomorodom el.

Önkéntelenül megfogom a nyakláncot a nyakamban. Kerestem mamát, hogy visszaadjam neki, de azt mondták, hogy átszállították egy másik kórházba, és adatvédelmi okokból nem árulhatták el, hogy melyikbe.

– Sajnálom. Lódulj dedikálni! – nógat.

– Jól van, na, megyek. Te meg küldd a pénzt!

Felrakom a napszemüveget, az arcomra fagyasztom a műmosolyomat, és hatalmasat sóhajtva kiszállok az autóból.

Colt

Unottan bámulom a laptopom képernyőjén megjelenő „munkavállalóimat”.

– A kaszinónál minden rendben, uram – jelenti ki az igazgatója.

– Extrém bevétel volt a kikötői klubban – követi Jack.

– A szállítmány gond nélkül megérkezett az elosztókhoz.

– Rendzavarás?

– Nem volt.

– Köszönöm. Még valami, uraim?

Mindenki némán megrázza a fejét.

Kivágódik az ajtó, de halál nyugodtan ülök tovább, csak kikapcsolom a konferenciahívást. Már a kamerán láttam, hogy közeledik a forgószél.

– Szia, Angelica! – köszön rá Nico nyájasan.

– Dolgozom! – förmedek rá. – Mi olyan sürgős, hogy félbeszakítasz egy fontos megbeszélést? – nézek rá mérgesen. Csak mert a húgom, nem tűrhetek el mindent tőle.

Felém lép, és levág elém egy könyvet, ami hatalmasat csattan az asztalomon.

– Támadás érte a családunkat, áruló van közöttünk! – néz rám a tüzes szemével.

– Beleszerettem egy maffiavezérbe – olvasom fel hangosan a könyv címét. – Te most szórakozol velem, Angelica? Erre én kurvára nem érek rá! – fakadok ki.

– Hát majd fogsz, ha beleolvasol! Imádom a csaj könyveit, igazság szerint többször is olvastam őket – jegyzi meg, és elkezd fel-alá járkálni.

– Ez csak egy szar könyv, mi a fasz bajod van vele? – állok fel idegesen.

– Ez nem csak egy könyv, Colt! Ez a mi kibaszott életünk! Elárulnád, honnan tud ennyi mindent rólunk? – néz rám félelmetesen kikerekedett szemekkel.

– Biztosan véletlen a hasonlóság – lököm félre a könyvet.

– Véletlen! – Hozzám ugrik, és kinyitja az egyik post-itnél. – Olyan dolgokat tud, amiket csak egy belsős vagy csak egy testőr tudhat rólunk. A francba, olvass már bele! – üvölt rám ingerülten.

Felcsapom a könyvet, éppen egy szexjelenetet futok át, apám, elég pikáns. Tovább lapozok, és kitágul a szemem.

– A jó kurva életbe! – borul el az agyam, és tovább olvasok.

– Még Nico is benne van. Tatumnak hívják, ő a vezér gyerekkori barátja, akivel együtt robbantották fel a saját kerti vécéjüket! Ismerős? – nevet fel idegesen. – A gyöngyszemről is ír!

– Az nem lehet! – állok meg az olvasásban. – Azonnal látni akarom a nőt!

– Az csak egy mendemonda, nem bátyó? – kérdezi gúnyosan.

– Igen, de sok mondának van igazságalapja.

– Várjatok már, nem tudtok róla semmit, ő viszont ezek szerint elég sok mindent tud rólunk – szól közbe Nico jogosan.

Megfordítom a könyvet. Madilynn Hill, farkasszemet nézek a fényképével. Egy bájos szőke lány mosolyog vissza rám, a szeme csokoládébarna, de ami lefagyaszt, az az arca. Gyönyörű szép.

– Nem bánthatod! Ne is gondolj rá! – vágja hozzám Angelica. – Maximum zárd be, hogy írjon még nekem – mélázik el, én meg rajta, hogy ilyet mond. Le sem tagadhatja, hogy kinek a lánya. – Éppen dedikál a Point Streeten – rángatja fel a szemöldökét.

– Nico, csak egy embert vigyél magaddal, feltűnés nélkül hozzátok ide, addig én kutakodom. Kurvára beszélni fog arról, hogy ki az informátora, mert sürgősen meg kell tudnunk, ki az áruló közöttünk, és azt is, hogy a faszba merte megírni az életünket – borul el az agyam.

Létezne, hogy valaki el mert árulni?

– Úgy akarod kihallgatni, ahogy szoktuk? – néz rám Nico komolyan.

– Igen. Látni akarom a reakcióit.

– Angelica, te menj tanulni! – szólok rá erélyesen. – A könyv marad!

Kelletlenül kimegy, tudja, mikor nem ellenkezhet velem. Gyorsan beírom a csaj nevét a keresőmbe, mindent tudni akarok róla, még a melltartóméretét is.

Újra beleolvasok a könyvbe, aminek a kibaszott főszereplője vagyok.

Mikor jelez a gépem, ránézek a monitorra.

Egy miami-i újságíró! Mi a faszt keres Bostonban, az én városomban? – Tovább olvasom. A bűnügyi rovatnál dolgozott. Bassza meg! Kibaszottul remélem, hogy nem egy túlbuzgó firkász, aki fel akar piszkálni. Ismét a fényképére tekintek. Rohadtul meg tudnálak dolgozni… és meg is foglak. Senki nem baszakodhat a családommal, akármilyen helyes a pofikája.

Mérgesen felemelem a telefonomat.

– Az volt az alku, hogy értesítesz, ha rám szállnak! – dörrenek bele a vonalba.

– Esküszöm, hogy nem tudok semmilyen akcióról, nekem szóltak volna – mondja idegesen a kontaktom.

– Remélem, hogy igazat beszélsz, vagy ugrik az egyezségünk!

– Igen, az életemre esküszöm!

– Jó, mert pont az a tét! – nyomom ki mérgesen.

Muszáj lesz Farkast is felhívnom, nem bízom ebben a faszkalapban.

Madilynn

Hihetetlen, hogy tényleg tetszik nekik a könyvem. Rengetegen vannak, sose fognak elfogyni. Igaza volt Averynek, odavannak a nők a veszélyért, a rosszfiúkért. Vajon miért? Feldobja a szürke mindennapjaikat? Élvezik, hogy biztonságban átélhetik velem az izgalmas történetet, amikor olvassák. Ha tudnák, hogy lelkileg milyen nehéz feldolgozni az ilyesmit, eszükbe sem jutna vágyakozni utána, és megbecsülnék a nyugodt életüket.

A mai világban már annyi borzalmat látunk és hallunk a képernyőn keresztül, hogy már fel sem vesszük, ha meglátunk egy holttestet, egy balesetet vagy egy robbanás helyszínét, csak tovább pergetjük az adást vagy a telefonunkat. De benne lenni a sűrűjében, közvetlenül érezni, ahogy rád fröccsen az áldozat vére, látni, ahogy kihuny a fény a szeméből, ahhoz gyomor és kibaszott erős idegzet kell. Vagy egy megborult elméjű apa, aki felkészít téged, hogy bármi áron eltűrd.

Megrázom a fejem, hogy száműzzem apám emlékét, és tovább mosolygok. Lassan így marad az arcom; ezek után nagyon sok alkoholra lesz szükségem, és egy kávé sem ártana.

– Köszönjük, hogy itt volt! – mosolyog rám a könyvesbolt vezetője, aki lemerevedve nézi a nyakláncomat.

– Szívesen! Nem tudja, van itt valahol egy automata vagy egy kávézó? Megveszek egy kávéért – nézek rá, miközben berejtem a medált a ruhám alá.

– Persze, jöjjön velem!

Elindulunk együtt, és kisétálunk a könyvesboltból az aulába. Szemben meg is pillantom a kávézót.

– Köszönöm, innen már menni fog. – Azzal magára hagyom, besétálok az egyik asztalhoz, és amint leülök, megjelenik a pincér.

– Szia! Mit hozhatok? – áll elém mosolyogva.

– Szia! Egy jó erős kávét. Köszönöm! – veszem elő a mobilom.

A perifériámban látom, hogy belép a kávézóba két öltönyös kigyúrt férfi. Nehéz lenne nem észrevenni őket. Baromira feltűnőek. Az egyik olyan nagy a másik mellett, hogy majdnem elnevetem magam. Mikor előveszi a telefonját, meglátom a fegyvertokjában lapuló fegyverét. Úgy csinálok, mintha a telefonom bámulnám, de körbesandítok. Egyedül vagyok bent, csak egy idős házaspár ül a sarokban. Az egyik a pulthoz sétál, hogy lefoglalja a felszolgálót, a szőke nagydarab férfi felméri a terepet, ugyanúgy, ahogy én tettem. Egyértelmű, hogy nem ügynökök, hanem rossz fiúk. Százszázalék, hogy nem kávé kell nekik, hanem kizárásos alapon én, méghozzá élve. Létezne, hogy a múltam rám talált?

Lehunyom a szemem, hogy koncentráljak, nincs sok időm. Veszek egy mély lélegzetet, és magamra öltöm az álarcomat.

Ha veszélybe kerülsz, Madilynn, csak emlékezz, én mindig veled leszek!

Sajnos…

Kinyitom a szemem, és nyugodtan tovább ülök a helyemen. A nagydarab fickó egyenesen hozzám sétál, pont, ahogy sejtettem. Kérdés nélkül kihúzza a széket, és lazán levágja rá magát.

– Jó napot – mosolyog rám erőltetetten.

– Magának is – mosolygok vissza pókerarccal.

Félelmetes, milyen jó munkát végzett velem az apám, még szórakoztat is a helyzet. Egy hozzám hasonló adrenalinfüggő azt élvezi, ahogy a dopaminszint megemelkedik a szervezetében. Akárcsak amikor a motorommal száguldok, vagy bokszolás közben várom a következő ütés becsapódását. Persze, tisztában vagyok vele, hogy ha likvidálniuk kellene, már nem élnék. Mindezek ellenére a külső szemlélő számára maga vagyok a megtestesült nyugalom.

– Segíthetek? Aláírjam?

– Mit? – zökken ki a szerepéből.

– Gondolom, lemaradt a dedikálásomról.

– Igen – vágja rá bőszen belekapaszkodva a lehetőségbe, amit felkínáltam neki.

Hirtelen elhallgat, mert kihozzák a kávémat. Természetesen tudja, hogy ki vagyok. Nem akar feltűnést, mert akkor már rég kirángatott volna magával.

– Köszönöm – kortyolok bele azonnal. – Isteni.

– A főnököm várja, személyesen szeretne találkozni önnel, hogy… – tanácstalanul köhint egyet – aláírja a könyvét.

Magas hangon felkacagok, mert a szerepem ezt követeli meg.

Ezt a hülyeséget, biztos vagyok benne, hogy nem a romantikus 18 karikás könyvem érdekli a „főnökét”.

– Nem gondoltam, hogy ilyen sikeres lesz a könyv. De sajnos nem érek rá – biggyesztem le a számat sajnálkozva.

– Lehet, hogy nem voltam elég világos, hölgyem, ez nem kérés volt. – Azzal félrehajtja az öltönyét, hogy jól lássam a fegyverét, és félelmet keltsen bennem.

Ez egyre izgalmasabb lesz.

Állom a tekintetét, és rezzenéstelen arckifejezéssel belekortyolok a kávémba.

– Jöjjön! Menjünk! – néz rám szúrósan, szinte nem is pislog. Tényleg azt hiszi, hogy így ijesztő?

– Miért, mi lesz? Lelő? – kérdezem izgatottan. – Akkor hogyan fogom aláírni a könyvet a főnökének? – játszom a hibbant nőt.

Vesz egy nagy levegőt, nem ehhez van szokva. Hirtelen nem tud mit kezdeni vele, hogy nem félek tőle.

– Látja? – mutatok a csészémre. – Ezért a kávéért most ölni tudnék, úgyhogy megiszom, utána mehetünk – kortyolok bele újra a kávémba ráérősen. Amilyen elszánt fejet vág, úgysem úszhatom meg a találkozást a főnökével, jobb, ha túlesünk rajta. – Rengetegen voltak – csacsogom tovább, mint egy hülye, és benyúlok a táskámba.

– Állj! – mordul rám.

– Nyugodjon már meg! Csak a flaskám az – legyintek lezserül, majd akkorát húzok belőle, hogy majdnem köhögni kezdek.

Hatalmasra tágult szemekkel bámul rám, még a szája is enyhén szétnyílik a csodálkozástól; alig bírom megállni, hogy ne nevessek fel rajta, olyan röhejesen néz ki.

– Siessen! – morog megint rám.

– Nem kér? Legalább nyolcéves, irtó finom whisky – játszom tovább az elmeháborodottat.

A másik lehetőség az ijedt ártatlan lányka lett volna, de az most nem igazán van az ínyemre. Lehúzom a kávét, és leöblítem még egy kis whiskyvel, amolyan ír módra. Úgy érzem, szükségem lesz rá ma délután.

A férfi türelme elfogyott, mert hirtelen felpattan.

– Jöjjön, hölgyem! – próbál kedves lenni, ami elég furcsa tőle; vagy bevette, hogy nem vagyok teljesen százas, ami tükrözi is a valóságot. A cimborája is csatlakozik hozzánk, és elindulunk kifelé.

– Jaj, nem fizettem! – kiáltok fel, mint egy tisztes polgár. – Majdnem kávét loptam… – motyogom, mint aki nem hiszi el.

– Rendeztük a számlát.

– Ó, nagyon köszönöm! – mosolygok rá eltúlzott hálával, és a szívemre teszem a kezem. – Maga egy kész úriember! – Látom, hogy apró mosoly húzódik a szája sarkára.

A kezét szemtelenül a derekamra teszi, és úgy kísér kifelé. Ahogy kilépünk az utcára, vakító napsütés fogad.

– Jaj, várjanak! – torpanok meg, és elhúzódva tőle felemelem a kezem. – A napszemüvegemet elővehetem a táskámból? Nem bírja a szemem az erős fényt. Nekem nehogy lepuffantson itt, mindenki szeme láttára – szólok rá erélyesen.

– Vegye – dörmögi megadóan.

– Köszönöm! – Ismét beletúrok a táskámba, de semmi olyasmi nincs benne, amit harcra használhatnék. – Sajnos otthon hagytam. Remélem, közel parkolnak – nyavajgok.

Abban a pillanatban megáll előttünk az út közepén egy nagy fekete sötétített ablakú autó. Kinyitják előttem az ajtót, és önként behuppanok a bőrülésre. A nagydarab férfi követ, és beszáll velem szembe. Az biztos, hogy nem kisstílű bűnözők, ahhoz túl drága az öltönyük és az autójuk.

A túlerővel soha ne harcolj! Várj a megfelelő alkalomra.

Elkezd bámulni, kissé megemelkedik az ülésen a zakója miatt, a napfény megvillan az öltöny hajtókáján lévő kis gombon. Szuper, a főnöke kamerán keresztül figyel. Szándékosan keresztbe rakom a lábamat, hagyom, hogy a ruhám felcsússzon a combomon. Majd, mint egy jókislány eligazítom. Végigsimogatom a lábamat egészen a magas sarkúmig.

– Állati kényelmetlen – nyavalygok a szemben lévő majomra nézve, és látom, hogy megnyalja a száját a látványomra.

Madi, a tested egy kész fegyver a férfinem ellen. Ha megfelelően használod ellenük, kizökkentheted őket, csak érd el, hogy a vér a fejükből a lábuk közé vándoroljon.

– Ezt húzza fel! – dob az ölembe egy fekete sapkát.

– Ó, hála az égnek! – örülök meg, amin ismét csak elcsodálkozik. – Tudja, a filmekben, ha sapkát húznak a túsz fejére, több az esélye a túlélésre – magyarázom, mint aki komolyan beszél, majd óvatosan felveszem a parókámra.

4. fejezet

Colt

Megigazítom a merevedésemet, amit ennek a nőszemélynek köszönhetek, és csak bámulom a kamerán keresztül. Azok a hosszú formás combok… Felsóhajtok. Ez a nő vagy elmeroggyant vagy kibaszott jó színésznő. A félelem legapróbb csíráját sem látom a szemében, és ez valamiért még jobban begerjeszt. Hiába kutakodtam utána, semmi használhatót nem találtam, és lejárt az időm, mert Nico éppen most vezeti be a kihallgatóba. Muszáj lenyugodnom, ez a nő játszik a családommal, ami nálam zéró toleranciát von maga után.

Van egy olyan érzésem, hogy nem hibbant, hanem nagyon is rafinált. Felállok, és elindulok a folyosón, ahol a kezembe nyomják a táskáját. Belenézek, és azonnal meglátom a napszemüvegét. Te kis hazug, lebuktál. Rohadtul a táskát akartad megnézni. Vajon miért?

Kiveszem a flaskáját, és beleszagolok, erős whiskyillat csap meg, legalább ebben nem hazudott. De minden másban igen.

Veszek egy nagy levegőt, és benyitok.

– Örülök, hogy megismerhetem, Madilynn Hill! – mondom túlzott hangsúllyal, hogy érezze az ellenkezőjét.

– Sajnos én nem mondhatom el ugyanezt, mert fogalmam sincs, hogy ki maga, és mit akar tőlem – mondja unott hangon.

– Álljon a falhoz! – utasítom komolyan, de nem mozdul.

– Hogyan, ha nem látok? – vág vissza szemtelenül.

Bámulom a mesés fenekét, ahogy a ruhája felveszi az alakját. Már most viszket a tenyerem, hogy jó alaposan elfenekeljem.

– Három lépést előre!

Kinyújtja a karjait, és engedelmeskedik; eléri a falat, és megtámaszkodik rajta.

– Hagyja a kezét a falon! – parancsolok rá keményen.

Odasétálok hozzá, és a nyakához hajolva szándékosan magamba szívom az illatát, finom kellemes parfüm lengi körül.

– Most megnézzük, nincs-e bedrótozva – simítom végig a karját, mire felhorkant a sapka alatt.

– Nincs pénze egy olyan szuper szerkezetre, ami kimutatja? – zsörtölődik.

– A hagyományos dolgok híve vagyok, amik sokkal élvezetesebbek – vezetem le a kezem az oldalán, majd előre a lapos hasára. A ruha vékony anyaga miatt érzem a meleg bőrét.

– Mindjárt gondoltam… – motyogja.

Bassza meg! A kezembe veszem a mellét, ami pont kitölti a tenyeremet, iszonyúan begerjeszt.

– Kifogdosta magát? – kérdezi higgadtan, mint akit egyáltalán nem érdekel, hogy a melleit fogdosom.

– Még nem, fő a biztonság – simítom végig a hátát is, majd jó lassan a fantasztikus fenekét.

Bámulatosan tűri, előrevezetem a kezem, le a térdéhez, az érintésemre megremegnek a combjai.

Megvagy, csak sikerült valamit kiváltanom belőled.

– Csiklandós vagyok – védekezik, de a hangja már nem olyan határozott…

Madilynn

Édes istenem! – harapom meg az ajkamat.

Hiába keresgélek az emlékeim között, semmi nem szól arról, hogyan nyomjuk el az izgalmunkat. Az undort, azt igen, az ismerős. De ez? És egyáltalán, hogy lehetséges ez? Azt hittem, ilyen csak a könyveimben létezik. Veszélyben vagyok, mégis érzem, ahogy a mellbimbóim megkeményednek. A meleg ujjai lassan felfelé haladnak a belső combomon, és még jobban ráharapok a számra, hátha a fájdalom segít elnyomni a feltörő vágyamat. Ez csak az adrenalin miatt van, ami bennem dolgozik. Vagy legalábbis ezt beszélem be magamnak.

Úgy látszik, hiányzott már a veszély, a valós veszély – nyugtatom magam.

Lecsukódik a szeme, és egész testemben megborzongok, ahogy a bugyim felé közelít. Akármilyen hihetetlen, de felizgulok tőle. Hogy a francba lehetséges ez? Még csak nem is láttam, az illata finom, de lehet, hogy egy sebhelyes, visszataszító férfi. Lehet, hogy megöl vagy megkínoz, erre én felizgulok egy egyszerű tapizásra. Megáll az eszem! Nagyon jól tudom, hogy szándékosan csinálja. Fitogtatja, hogy minden hatalom nála van, és azt tehet velem, amit csak akar. Már majdnem eléri a bugyimat, mikor hirtelen eltávolodik tőlem. Basszus, inkább fogjon pisztolyt a fejemhez, azt sokkal jobban bírom.

– A falat nézze! Ne forduljon meg!

A következő pillanatban lerántja rólam a sapkát, a parókával együtt. Hát ennyit a hibbant szőke nőről. A hosszú hajam lebomlik a hátamra, a derekamra, amitől hangosan felmorran mögöttem. Pislogva próbálom megszokni a sötétség után a fényt, ő meg durván beleszánt az ujjaival a hajamba.

– Miért visel parókát? – rántja meg a tincseimet. – Ki maga? – dörren rám mérgesen.

– Madilynn Hill vagyok! A kiadó kérte, hogy viseljem a kialakított imidzsem miatt.

– És ezt most higgyem is el? – acsarog rám.

Colt

Megbabonázva nézem a gyönyörű, selymes, fekete haját az ujjaim között, amivel teljesen kizökkent a szerepemből, ezért inkább ellépek tőle.

– Azt hisz, amit akar – mondja nyugodtan, és az engedélyem nélkül leengedi a karját.

Besétálok a sötét sarokba, és leülök a fotelomba, hogy ne lásson.

– Forduljon meg!

Megigazítja a haját, ami olyan hosszú, hogy csapdossa a derekát. Elképzelem, ahogy belemarkolva hátrarántom vele a fejét, miközben hátulról keményen megbaszom.

Lassan megfordul, azonnal körbekémleli a szobát, de csak Nicót látja az ajtónál.

– Tehát továbbra is bújócskázik! – teszi keresztbe maga előtt a karját, és felém néz.

Nem válaszolok, mert csak bámulom a szépsége miatt. A fehér ruhája erős kontrasztot képez a dús hosszú hollófekete hajával, ami körbeveszi a felsőtestét. Gyönyörű sötétbarna a szeme, és csókolnivalóan dúsak az ajkai. Kurva jó nő! Szét tudnám szaggatni a testét, miközben az uralmam alá kényszerítem. A faszom megrándul a nadrágomban. Ez a nő rohadtul jól játszik az agyammal és a farkammal is.

– Egy nevet akarok! – mondom higgadtan, mint aki ura a helyzetnek, és nem a farka kezdi irányítani.

– Milyen nevet? – tetteti a hülyét.

– Ki az informátora?

– Nem tudom, miről beszél – bámul felém, mintha látna.

– Szerintem tudja. Madilynn, éppen egy fegyvert fogok magára, úgyhogy jó lesz, ha végre beszél! – csattanok rá erélyesebben.

– Tudja, az emberek hajlamosak arra, hogy amit nem látnak, abban nem is hisznek – felesel tovább.

Elképesztő ez a nő!

– Kinek dolgozik? – kiabálok rá.

– A kiadómnak – mondja szemtelenül.

Hát ez semmitől sem ijed meg?

Kibiztosítom a pisztolyt, amit halk kattanás kísér, mégis rezzenéstelenül áll tovább. Ez tuti, hogy egy ügynök.

Mintha hallaná a gondolatomat, megszólal.

– Nem vagyok zsaru, sem ügynök, mielőtt még lepuffantana! Csak egy mezei írónő vagyok – áll ki magáért szemrebbenés nélkül.

– Bűnügyi újságíró…

– Csak voltam! – vág bátran a szavamba. – Most csak szar romantikus regényeket írok, és fogalmam sincs, hogy miért vagyok itt – játssza az ártatlant.

Nico levágja az asztalra a könyvét.

– Írjam alá? – kérdezi pofátlanul, amitől teljesen kihoz a sodromból.

Felpattanok fegyverrel a kezemben, és ráirányítva kilépek a fényre.

Madilynn

– A jó büdös életbe! – szalad ki a számon, ahogy meglátom.

Lenézek a könyvre, majd az előttem álló majdnem 190 cm magas öltönyt viselő izmos férfira. Aki piszkosul jóképű! Ahogy a nagykönyvben meg van írva. Sötétbarna dús befésült haj, trimmelt szakáll, karakteres szép arc, de ami mindent elárul arról, hogy mi a faszért vagyok itt, az a mélykék szeme, ami mérgesen belém fúródik, és ugyanolyan, mint mamának. Mert a fia, és ha minden igaz, amit mondott, személyesen a maffiavezér áll előttem.

– Bassza meg! – káromkodom el magam megint.

Az agyam pillanatok alatt mindent összerak. Mama egy kicsit sem túlzott a fiáról. A vénlány jól átvert, és kibaszottul kerítőnőt játszott. Tudta, hogy megírom a sztorit, és ezzel a fia elé dobott, mint egy áldozati bárányt. A fasz gondolta, hogy az igazat mondja! Hát hová lettek a radarjaim? Hogy nem vettem észre, mire készül? És egyáltalán, egy ilyen férfi miért olvas ilyen könyveket?

– Ki az informátora? – emeli fel a könyvet, és nagy csattanással kísérve levágja az asztalra a hatás kedvéért.

A szemében sugárzik az indulat. Állati nagy szarban vagyok! Mama szerint nem bántja a nőket, de vajon igaz ez? A félelem az adrenalinnal keveredve az egekbe emelkedik a testemben.

– Megígértem a hülye fejemmel, hogy nem árulom el.

– Tehát igaz! – mérgesedik fel. – Áruló van közöttünk – húzza fel magát, és ahelyett, hogy eltorzulna a helyes arca az idegességtől még jól is áll neki a harag.

Neked meg orvosra lenne szükséged, Madilynn! – emlékeztetem magam. Miért is hagytam ott a pszichológust? Ja, igen, mert túl drága volt.

– Colt! – szól rá a nagydarab férfi, amivel elárulja a nevét.

A család a gyenge pontja, azért bármire képes – emlékszem vissza mama szavaira. Fenyegetve érzi a családját.

Hozzám siet, és szemből elkapja a nyakamat, majd rám fogja a fegyverét.

Helyben vagyunk.

– Jó lesz, ha félni kezdesz, Madilynn, aztán beszélni! – mereszti rám a kék szemét, amik csillognak a haragtól.

– Összeesküvés áldozatai vagyunk – vallom be őszintén, mert rohadtul nála van az előny, mégis állom a haragos tekintetét.

Kárörvendően felnevet, és elengedi a nyakam. A francba, a szemét bitangul jól néz ki. Ha lesz még rá lehetőségem, és túlélem, tuti, hogy ő lesz a következő karakterem. Újra elkapja a nyakamat a nagy tenyerével, és ezúttal a halántékomhoz nyomja a fegyverét. Szerencsére ezt már sokkal jobban bírom kezelni. Az állkapcsán az izmok teljesen befeszülnek. Ideje beszélnem, láthatóan elfogyott a türelme, mama ennyit nem ér azok után, amit művelt velem.

– Olyan kedves volt velem, de nagyon megvezetett. Nekem azt mondták, hogy elmebeteg. Nem gondoltam egy percig sem, hogy az igazat mondja – árulom el őszintén.

– Ki a faszról beszélsz? – kérdezi, miközben egyre jobban szorítja nyakamat.

– Mamáról! – kiáltom el magam, míg tudom, és tartom vele a szemkontaktust.

– Ne merd a szádra venni a nevét! – borul el teljesen az agya, és tovább szorítja a nyakam.

Itt az idő, hogy kipróbáljuk, valóban igazat mondott-e mama. Megfogom a láncot, és kirántom a ruhám alól. Lenéz rá, és félelmetesen kitágul a szeme.

– A jó büdös életbe! – kiabálja el magát, ahogy én is tettem.

Hirtelen elenged, mintha tűzként égetném őt. Idegesen ellép tőlem, elteszi a fegyverét, és távolabb megy. Fura tekintettel bámulni kezd a haverjával együtt. Beszarás, a lánc működik!

– Mama a legagyafúrtabb nő, akivel valaha találkoztam – rázom meg a fejemet. – Az egészet kitervelte, azt mondta, segít nekem, tudta, hogy megírom a meséjét – mutatok a könyvre. – És ezzel maga elé dobott. Tökéletes terv! – bólogatok. – Azt mondta nekem, milyen szép unokái lesznek – idézem mamát. – Atyaég! Hogy sétálhattam bele a csapdájába? – mondom tovább, de ők csak bámulnak rám, mint két zombi. – Anyám Alzheimer-kórral fekszik a kórházban, a mellette lévő ágyon feküdt. Ki gondolta, hogy az igazat mondja? Azt hittem, csak magányos és figyelemre vágyik. Könnyes szemekkel könyörgött, hogy viseljem a láncot – fogom meg a hatás kedvéért. – Elmentem kávézni, mire visszamentem, eltűnt. Vissza akartam adni neki, de azt mondták, átszállították egy másik kórházba. Mindegy – nyúlok megint a nyakamhoz, hogy levegyem. – Visszaadom.

– Nem veheted le! – dörren rám, ezek szerint személyesen a maffiavezér, és idegesen kilazítja a nyakkendőjét. – Látták rajtad? – szuggerál tovább a szemével.