Table of Contents

A kőmívesék Juliskája

Hajtják a tehenet

Guri, guri, hógolyó!

Kolczvár regéje

Az okos hangyák

Jancsi

Ki a nagyobb?

A tavasz megérkezése

Öntözködés

A Nuska és a Luska

A nagy alvó

A seregély

Darázs bácsi

Gyuri vadász

Mit dalol a dalos madár?

Az isten kincses kamrája

Alázatos szolgája!

A Feri pénze

Piros pünkösd napján

Egy levél

A kis gazdasszony

A szabad madár

Ősz

Téli etető az erdőben

Fohász

Matyi a levegőben

Piroska beteg

Gyí, lovam! Gyí, Fakó!

Küsmöd katonája

Özvegy Miskolczi Mártonné kacsái

A pojácza-kapitány és katonái

A madaraktól is lehet tanúlni

Núnó és Nünüke

Csitt! Csendesen!

A csóka

Mátyás király fája

Arany szobra előtt

A kis muszka

Az erdők királya

Nagyapó Meséskönyve

Elbeszélések, mesék, regék és versek

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN 978-615-6377-38-8

www.greenlightpalyazatok.hu

© Pályázatfigyelés Kft, 2021

Tartalomjegyzék

A kőmívesék Juliskája

Hajtják a tehenet

Guri, guri, hógolyó!

Kolczvár regéje

Az okos hangyák

Jancsi

Ki a nagyobb?

A tavasz megérkezése

Öntözködés

A Nuska és a Luska

A nagy alvó

A seregély

Darázs bácsi

Gyuri vadász

Mit dalol a dalos madár?

Az isten kincses kamrája

Alázatos szolgája!

A Feri pénze

Piros pünkösd napján

Egy levél

A kis gazdasszony

A szabad madár

Ősz

Téli etető az erdőben

Fohász

Matyi a levegőben

Piroska beteg

Gyí, lovam! Gyí, Fakó!

Küsmöd katonája

Özvegy Miskolczi Mártonné kacsái

A pojácza-kapitány és katonái

A madaraktól is lehet tanúlni

Núnó és Nünüke

Csitt! Csendesen!

A csóka

Mátyás király fája

Arany szobra előtt

A kis muszka

Az erdők királya

“A Nagyapó meséskönyve” írói:

Abonyi Árpád
Bársony István
Barta Irén
Benedek Elek
Berta néni
Bródy Sándor
Egri György
Endrődy Sándor
Fáy J. Béla
Faylné Hentaller Mariska
Fülöp Áron
Gárdonyi Géza
Gerő Károly
Herczeg Ferencz
Herman Ottóné
Herrmann Antal
Hetyey Gábor
Jókai Mór
Kecskeméti
Kóbor Tamás
Komócsy József
Kozma Andor
Krasznainé
Makai Emil
Mocsáry Béla
Murai Károly
Nógrádi Pap Gyula
Pósa Lajos
Rákosi Viktor
Sebők Zsigmond
Simonyi Zsigmond
Szomaházy István
Tábori Róbertné
Thury Zoltán
Tóth Béla
Tutsek Anna
Ujfalusi Sándor
Zsiga Elek

A kőmívesék Juliskája.

Szines képpel.

Szaporán lépegetett a kis Juliska. Nem érezte a szúró bogáncsokat, csak azt nézte, hogy minél hamarabb eljuthasson édes apjához azzal a kis kosárkával, melyben minden délben ebédet vitt neki. Ha elfáradt leült néhány pillanatra megpihenni, de aztán tovább sietett. És ez így tartott egész nyáron.

Kőmíves volt az apja. A falutól kissé távol eső grófi kastélyt javítgatta. Hogy ne töltsön sok időt a jövés-menéssel, az ő kis aranyos Juliskája hordta neki az ebédet.

A grófnak épen olyan korú lánykája volt, mint Juliska. Mikor a grófi lakás előtt elment, be-bepillantott a vadszőllővel befuttatott folyosóra, bámúlva nézegette a szebbnél-szebb játékokat, a melyek ott szétszórva hevertek. Még álmában sem látott olyat. Volt majd akkora bábu, mint ő maga, hosszú szőke hajjal és olyan eleven szemekkel, mintha csak élt volna. Milyen bútorok!

- Jőjjön be és nézze meg, - kis lány, szólította meg egyszer a grófkisasszony, aki egy függő hintaágyon pihente ki a lapdajátékot. Még kezében volt a lapdavető, és szép szőke fejét a sürü falombon kivül széles kalap is védte meg a nap hevétől.

Juliska először félénken elfutott, de mikor másodszor is hívta olyan nyájasan, olyan barátságosan, nem tudott ellentállani és bement. Csak nézte, nézte, de a világért se mert volna hozzányúlni. A kis Irma grófkisasszony bátorította és egy pár nap múlva oly jól elmulattak együtt a sok szép játékkal, mintha már évek óta ismerték volna egymást. A nyár folyamán olyan jó barátnők lettek, hogy ha Juliska egyszer késett az ebéddel, a kis Irma elkedvetlenedett és néha jó darabig elébe ment a mezőn is.

Jött az ősz, a munkát a kastélyban befejezték, elmaradt a kis Juliska is. A kis Irma vigasztalhatatlan volt. Szülei eleinte azt hitték, majd elmúlik a szomorúsága, de mikor látták, hogy a vágy mindég nagyobb és nagyobb, nem volt mit tenni: elmentek a kőmíveshez és megkérték szépen, hogy adja nekik a kis Juliskát, ők felnevelik, boldoggá teszik.

A szülők sehogy sem akartak beleegyezni, pedig nagyon szegények voltak és Juliskán kivűl még négy gyermekük volt. De mikor úgy szerették a Juliskát.

- Adjuk oda - mondá végre az apa elszántan, - hiszen épen azért, mert úgy szeretjük, meg kell tennünk. Ott tanúl majd minden jót és szépet, megtanúl írni, olvasni, meglásd, anyjok, még sok gyönyörűségünk lesz benne. Nem tudom, nem bánjuk-e meg, ha nem így teszünk. Mi vár itt szegényre mi nálunk? Hátha a jó Isten is így akarja.

Könybe lábbadt a szeme. Majd megrepedt a szíve, csak a felesége előtt akarta eltitkolni.

Fájó szívvel adták oda a kis Juliskát a gróféknak. Pár hónap alatt megtanúlt írni és olvasni. Szülei elmentek néha megnézni az ő kis Juliskájokat, de csak olyan félve közeledtek hozzá, alig merték viszonozni csókját, ölelését. És ez fájni kezdett a napról napra értelmesebb, okosabb gyermeknek. Nem volt többé oly víg, mint azelőtt. Abból a sok szép meséből, a melyeket Irmácskával együtt olvasott, mindenikből azt tanúlta, hogy mily nagy és szent legyen a gyermeki kötelesség a szülők iránt. Juliska nem volt többé a régi. Keresték, fürkészték az okát, de ő kitért minden kérdés elől. Hiszen meg sem tudta jóformán mondani, hogy mi a baja. A hosszú hajú babában már nem lelte örömét. Pedig hogy szerette eleinte, vele aludt.

Jött a tavasz. Olyan szép volt már minden a grófi kertben. A gyermekek ott ütötték fel játszó tanyájukat. Szülei újra meglátogatták. Úgy nézték, bámúlták, hogy mit tud már az ő kis leányuk. Hogy nézték, mint veti ügyes kezecskéje papírra a szép gömbölyű betűket. Hát még mikor olvasott nekik. Úgy hallgatták, mint a mikor a pap prédikál. Apja érzékenyen vett búcsút:

- Nem látlak most sokáig, drága kis lánykám! Holnap nagy munkába fogok a búzási tanyán és eltart egész nyáron. Kérd meg a jó grófnét, hogy néha ereszszen el látogatóba.

Ez az erős, izmos ember zokogni kezdett. A gyermek merően nézett reá okos nagy szemével. Úgy szerette volna mondani: «Vigyetek magatokkal!» De nem merte, maga sem tudta, miért.

Szülei elbúcsúztak tőle és ő tovább is ott maradt.

Még lehangoltabb lett, mint azelőtt. Úgy érezte magát, mint aranyos kalitkában az erdők szabad madara. Szokás szerint mindig korábban kelt fel, mint Irmácska. Nem tudta megszokni a sok alvást. Rendesen kinn ült már a lugasban, olvasott vagy írt, mikor a házban még mindenki aludt. Egy szép napon alig pitymallott, már künn járt a kis Juliska, de nem olvasott, mint szokott, hanem ide-oda futkosott. Majd meg-megállott egy helyen és gondolkozott. Mintha valamit tervezett volna. Félve tekintgetett körűl.

Egyszerre csak futni kezdett. Néha-néha visszanézett, csak mikor már eltűnt szeme elől a grófi kastély, pihegve akkor ült le pihenni. Aztán újra elindúlt és meg sem állott, míg haza nem ért. Anyja nagy örömmel kérdé:

- Hol jársz te most itt, kis lányom, egyedűl?

- Haza jöttem, édes anyám és nem is megyek többé vissza. Ki vinné drága jó apámnak egész nyáron a kis ebédet? Vasárnap óta, mikor mondta hogy hozzáfogott a dologhoz, se éjjelem, se nappalom. Tudtam, hogy édes anyám nem hagyhatja itthon egyedűl a gyermekeket. Hát az én apám egész nyáron éhezzék? Nem, én ezt nem engedem.

Sírva borúlt édes anyja szerető keblére.

Hajtják a tehenet...

Hajtják a tehenet,
Csingi, lingi, lánga,
Morzsa kutya bezzeg
Az útjokat állja.

“Mit csináljunk már most?
Hogy menjünk előre,
Kerek erdő mellé
A jó legelőre?”

Bőgnek a tehenek
Szomorúan: mú-mú!
Morzsa kutya vakkant:
Vaú, vaú, vaú!

Falu közt a csordás
Magában mit forral?
Közéjük cserdít a
Karikás ostorral.

Guri, guri, hógolyó!

- Gyuri, Lidi, Piroska, kapjátok fel hamar a bundátokat, azután ki az udvarra! Az éjszaka csupa hó lett minden! Nézzetek csak fel a háztetőre, fehérebb lett, mint a mesebeli öreg asszony háza, pedig annak fehér czukorból volt a zsindelye.

Gyurit, Lidit, Piroskát nem is kellett sokáig kérni. Kiszaladtak az udvarra s nagy gyönyörűséggel ropogtatták lábuk alatt a friss havat.

- Gyerekek! Egyet mondok, kettő lesz belőle. Játszszunk ellenséget! Dobáljuk egymást hólabdával.

Ez volt a harczias Gyuri mondókája, a ki generális akar lenni. Csakhogy Lidinek és Piroskának nem volt rá kedvük.

- Csináljunk hógolyót, azután gurítsuk az udvaron mindaddig, a mig akkora nem lesz, hogy süveget tehetünk a hegyibe, seprűnyelet dughatunk két oldalába, azután kifaraghatjuk a szemét, az orrát, a száját és kész lesz - a hóember.

Lidi ujjongva fogadta Piroska tervét, csak Gyuri akart nehezen beletörődni. Ő háborúsdit akar és nem játékot. De kénytelen volt a többségnek engedni.

Piroska azzal vigasztalta, majd harczolhat még igazi ellenség ellen, ha generális lesz.

Lidi már össze is gyúrt egy kis hólabdát és gurítani kezdte.

Kis golyóból nagy golyó,
Guri, guri, hógolyó!

Csak épen akkora volt, hogy két kis tenyere átfoghatta. Egyszer-kétszer Piroska maga végig gurította az udvaron. Mikor a golyó visszakerűlt, nagyobb volt már, mint a Piroska feje.

Gyuri és Lidi most még csak a szemükkel segítettek Piroskának.

Negyedszer-ötödször a golyó már olyan nehéz volt, hogy egyesűlt erővel se tudták volna felemelni.

Most már Gyuri is, Lidi is nekigyűrkőzött a golyónak, mely egyre nőtt mint az a kis porszem a tündérmesében, a melyből egy egész hegy lesz.

Sorban egymás mögé sorakozva tízszer járták már körűl az udvart. De azért ki nem fáradnak.

A vitéz Gyuri kormányozza a kis gurító társaságot. Ő a vezér. Hisz ezzel a hógolyóval egy egész várat lehetne ostromolni!

- Vigyázz! Itt vagyunk a kútnál. Fordúlj! - hangzik a jelszó, mintha egy egész sereget vezetne.

A golyó már akkora, hogy a gyerekek fejét is túlhaladja, de azért gurítják örömmel, jó kedvvel, nótát énekelve hozzá:

Kis golyóból nagy golyó,
Guri, guri, hógolyó!

Kolczvár regéje.

Voltál-e már, jó gyermekem,
A bűbájos szép Hátszegen?
Ha nem voltál: a képzelem
Gyors szárnyain jer most velem!

Hol a hófödte Retyezát
Alkotja Erdély ős falát:
A szirt fokán még láthatod,
Kolczvárából a bús romot.

Most puszta rom, de hajdanán
Fényes lak állt a szirt fokán,
Szép Kendefi Ilonka itt
Töltötte boldog napjait.

Vig örömtől zengett a vár;
De haj, egyszer a vad tatár
Robogva szállt a vár alá
S Ilon férjét elhurczolá.

Azóta nap ha megy, ha kel,
A jajra csak bús jaj felel.
A puszta vár élettelen,
Ilon szíve reménytelen.

Hiába süt a napsugár,
Hiába zeng a kis madár,
Tavasz ha nyit, mind hasztalan,
Ilonka csak sir untalan.

De im egyszer bús éjjelén,
Egy szép tündér csak megjelen:
Léptén a zaj nem hallható,
De ajkán igy zendűl a szó:

»Ilonka! Mért sirsz untalan?
A könny, a bú mind hasztalan,
A lánczokat, hidd meg, szegény,
Nem oldja meg férjed kezén.

Dolgozz! Ilon! A szorgalom
Nyomába kél a jutalom.
Henyélve csak elhagy a hit,
A munka éltet boldogit.

Dolgozz! Ne hagyd el igy magad
Ha majd lesz annyi aranyad,
Hogy férjed börtönéig ér,
Kinyilik az, csak higyj, remélj!«

Ébred Ilon, de kit se lát,
Ám hallja a tündér szavát,
Távolból is mind zeng a szó,
Álom-e, vagy édes való?

»Legyen álom, legyen való,
Óh ez olyan vigasztaló!
Intő szavad, én Istenem,
Oh, adj erőt, hűn követem.«

És dolgozik a szép Ilon,
Munkás kezén nő a vagyon;
Szivében is nő, nő a hit,
A munka éltet, boldogít.

Egész napon jő és megyen,
Uj élet foly völgyön, hegyen.
És lőn megint, miként vala,
A völgyi nép jó angyala.

Sőt estve sem ül tétlenül:
Guzsalyt ragad, erkélyre ül;
Orsója perg, a mélybe száll
És egyre nő rajt’ a fonál.

A nép, mely ott a völgyben él,
Csodás dolgot susog, beszél:
Úgy látja, hogy éjfél után,
Tündérnő ül a vár fokán.

Orsója perg, föl és leszáll,
Az orsóján arany fonál,
Fényes csodás e látomány:
Aranyfonó tündérleány...

És száll a hír, Ilon pedig
A szép regén gyönyörködik.
Ilon, Ilon! higyj és remélj!
A völgyi nép valót beszél.

Orsód a mint pereg le s föl,
Nézd, mint ragyog, mint tündököl.
Éjfél után a mit fonál,
Aranynyá vált a lenfonál.

Bámul Ilon, s töprenkedik,
A multakon elmélkedik,
Szívébe száll örömsugár:
Tündér szavát most érti már.

Tündérleány, aranyfonó,
Most még többször ott látható;
Csak nő a szép aranyfonál,
Nagy földeket beérne már.

Csak nő a szép aranyfonál,
Minden lenét fölfonta már,
S hogy a végső szálra kerül,
A szép Ilon elszenderül.

És álmodik, és álma szép,
Bűvös, csodás tündéri kép:
Arany lepét repűlni lát,
Mely elragadja orsaját.

Ereszti ám, a mint halad,
Maga után a fonalat;
S leng a légben, mint a sugár,
A tündöklő aranyfonál.

És messze, messze napkelet
Felé, megáll egy vár felett.
Zord börtön az, s csak néha jár,
Mélységébe a napsugár.

Az álom fényes ablakán,
A szép Ilon csak látja ám,
Hogy a kis lepke hirtelen
A vaskapu zárján terem.

Lehull a zár, - ezer darab...
És im kilép az ifjú rab,
És az arany fonálra lép,
S jő mind elébb, mind közelébb.

Jő gyorsan, mint a gondolat,
Im, itt van már Kolczvár alatt!
Már hallja is lépte zaját...
Nyitják az erkély ajtaját...

Kilép azon szép csendesen,
Szemét befogja édesen...
Ébred Ilon és felsikolt: