A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Margaret Atwood: Moral Disorder

Bloomsbury, London, 2006

Fordította

Csonka Ágnes

A könyv fordítását a Canada Council for the Arts támogatta.

We acknowledge the support of the Canada Council for the Arts for this translation.

Copyright © 2006 O. W. Toad Ltd.

Hungarian translation © 2022 Csonka Ágnes

Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Féder Márta

Borítókép © Sarah Twiggy Boyer

ISBN 978-963-518-067-7

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

A szöveget gondozta Horváth Annamária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A családomnak

Tartalom

A rossz hír

A főzés és tálalás művészete

A Fejnélküli Lovas

Utolsó hercegnőm

A másik hely

Monopoly

Rendbomlás

Fehér ló

Az entitások

A Labrador-fiaskó

A fiúk a laborban

A rossz hír

Reggel van. Az éjszakának egyelőre vége. Eljött a rossz hír ideje. A rossz hírre úgy gondolok, mint egy hatalmas madárra varjúszárnyakkal és a negyedikes tanítónőm arcával: ritkás konty, bűzlő fogak, ráncos homlok, lebiggyesztett száj, satöbbi, amint körbesuhan a világon a sötétség leple alatt; boldog, hogy baljós hírek hozója, egy kosár záptojás van nála, és pontosan tudja – miközben a nap épp felkel –, hogy hová pottyantsa le őket. Egyet például az én fejemre.

Nálunk a rossz hírek a rosszhírlap formájában érkeznek. Tig hozza fel a lépcsőn. Tig valódi neve Gilbert. A beceneveket lehetetlen elmagyarázni az idegen anyanyelvűeknek – nem mintha sokszor kellene megtennem.

– Meggyilkolták az átmeneti kormányzótanács vezetőjét – jelenti be Tig. Nem arról van szó, hogy őt nem érintik meg a rossz hírek: épp ellenkezőleg. Ő szögletes, kevesebb rajta a testzsír, mint rajtam, és emiatt kevésbé képes felszívni, tompítani, feldolgozni a rossz hír kalóriáit – márpedig van benne kalória bőven, felmegy tőle az ember vérnyomása –, és a saját teste anyagává alakítani. Én képes vagyok rá, ő nem. A lehető leghamarabb át akarja adni a rossz hírt – továbbpasszolni, mint egy forró krumplit. A rossz hír megégeti a kezét.

Még ágyban vagyok. Nem ébredtem fel teljesen. Egy kicsit heverésztem. Egész idáig élveztem ezt a reggelt.

– Reggeli előtt ne! – szólok rá. Nem teszem hozzá: Tudod jól, hogy ilyen korán nem tudok mit kezdeni vele. Korábban mindig hozzátettem, de csak időleges hatása volt. Ennyi együtt eltöltött idő után mindkettőnk feje tele van ilyen apró intelmekkel, hasznos tippekkel a másikkal kapcsolatban – mit kedvel, és mit nem, mi tetszik neki, és mi tabu. Ne osonj oda mögém, amikor olvasok! Ne használd a konyhakéseimet! Ne hagyd szanaszét a holmikat! Mindkét fél úgy véli, a másiknak kellene tiszteletben tartania ezeket a gyakran elismételt instrukciókat, ám ezek kioltják egymást: ha Tignek respektálnia kell, hogy nekem szükséglet a rossz hírektől mentes, szórakozott heverészés az első csésze kávé előtt, nekem nem kéne respektálnom, hogy neki szükséglet rám zúdítani a katasztrófát, hogy ő maga megszabaduljon tőle?

– Ó! Bocs – feleli. Szemrehányó pillantást vet rám. Miért kell ilyen csalódást okoznom? Hát nem tudom, hogy ha nem mondhatja el a rossz hírt, egy epeszerű, zöld rosszhír-mirigy vagy -hólyag megreped a bensőjében, és lélekhártya-gyulladást kap? Akkor bezzeg majd bánni fogom.

Igaza van, bánnám. Nem maradna senkim, akinek olvasni tudok a gondolataiban.

– Most már felkelek – szólalok meg, reményeim szerint vigasztaló hangon. – Mindjárt lent leszek.

A „most” és a „mindjárt lent” már nem ugyanazzal a jelentéssel bír, mint régebben. Minden tovább tart, mint annak idején. De még képes vagyok végigcsinálni a szokásos rutint, le a hálóinget, fel a ruhát, a cipőt bekötni, az arcot bekrémezni, a vitaminokat kiválasztani. A vezető, gondolom magamban. Az átmeneti kormányzótanácsé. Meggyilkolták. Azok. Egy év múlva már nem emlékszem majd, melyik vezető, melyik átmeneti kormányzótanács, melyik azok. De az ilyen hírek szaporodnak. Minden átmeneti, senki sem képes már kormányozni, és sokan vannak az azok. A vezetőket mindig meg akarják ölni. A legjobb szándékkal, legalábbis ezt állítják. A vezetőket is a legjobb szándék vezérli. A vezetők reflektorfényben állnak, a gyilkosok a sötétből veszik célba őket – így könnyű eltalálni őket.

Ami a többi vezetőt illeti, a vezető országok vezetőit, ahogy mondani szokás, ők már nem igazán vezetnek, inkább kétségbeesetten kapálóznak – úgy villan ki a szemük fehérje, akár egy pánikba esett tehéné. Úgy nem lehet vezetni, ha senki sem követi őket. Az emberek előbb széttárják a kezüket, azután ráülnek. Csak élni szeretnék az életüket. A vezetők folyton azt ismételgetik: erős vezetőre van szükség, aztán titokban azt lesik, hogy állnak a közvélemény-kutatásokban. A sok rossz hír az oka, túl sok van belőle: nem bírják elviselni.

Régen is voltak rossz hírek, mégis túl lettünk rajta. Az emberek ezt mondják olyasmikről, amik a születésük előtt vagy kisgyerek korukban történtek. Imádom ezt a megfogalmazást: túl lettünk rajta. Szart se jelent, ha olyan eseményről van szó, ahol az illető személyesen nem volt jelen – mintha csatlakozott volna a mi-klubhoz, kitűzött volna egy gagyi, műanyag mi-jelvényt, hogy bevegyék. Mégis, túl lettünk rajta – ez lelkesítő. Az ember előtt egy felvonulás vagy körmenet képe jelenik meg, ficánkoló lovak, rongyos, sáros ruhák a nemrég lezajlott ostrom, csata, ellenséges megszállás, sárkányok lemészárlása vagy negyvenévnyi pusztai bolyongás után. Ilyenkor mindig van egy szakállas vezér, aki felemeli a zászlaját, és előremutat. A vezér már korábban értesült a rossz hírről. Értesült róla, megértette, tudja, mit kell tennie. Oldalba támadni őket! A torkukra menjetek! Húzzatok ki Egyiptomból! Ilyenek.

– Hol vagy? – kiabál fel Tig a lépcsőn. – Kész a kávé!

– Itt vagyok! – kiabálok vissza neki. Sokat használjuk ezt a légi adóvevőt. A kommunikáció nem szűnt meg köztünk, még nem. A még nem-et nem ejtjük, ahogy a h-t sem a düh szóban. Ez a néma még nem. Nem mondjuk ki hangosan.

Ezek az igeidők határoznak meg most minket: a múlt idő, a régebben; a jövő idő, a még nem. A kettő közötti keskeny sávban élünk, a térben, amelyre csak nemrég kezdtünk úgy gondolni, hogy még mindig, s ez nem keskenyebb, mint mások hasonló sávja. Igaz, apróságok elromlanak rajtunk – itt egy térd, ott egy szem –, de eddig csak apróságok. Még mindig jól tudjuk érezni magunkat, feltéve, hogy egyszerre csak egy dologra koncentrálunk. Sokat ugrattam a lányunkat, régebben, még kamaszkorában. Eljátszottam, milyen öreg vagyok. Nekimentem a falnak, leejtettem az evőeszközt, memóriazavart színleltem. Aztán mind a ketten nevettünk. Most már nem olyan vicces.

Az azóta már halott macskánk, Drumlin tizenhét évesen szenilis lett. Drumlin – vajon miért így neveztük el? A másik macska, amelyik előbb pusztult el, a Moréna névre hallgatott. Egykor szórakoztatónak találtuk, hogy a macskáinkat gleccserek geológiai jellemzőiről nevezzük el, bár már nem értem, mi volt a lényege. Tig azt mondta, Drumlint inkább Hulladéklerakónak kellett volna elnevezni, de hát az ő dolga volt kiüríteni a macskaalmot.

Nem valószínű, hogy lesz új macskánk. Régebben azt gondoltam, teljes lelki nyugalommal, hogy miután Tig meghalt (mert a férfiak halnak meg korábban, nem?), talán megint lesz macskám, társaság gyanánt. Ezt ma már nem tartom lehetségesnek. Addigra nyilván félig megvakulok, a macska folyton láb alatt lesz, megbotlom benne, és kitöröm a nyakamat.

Szegény Drumlin éjjelente folyton a házban kóborolt, és földöntúli hangon nyávogott. Semmi sem nyújtott neki vigaszt: keresett valamit, amit elveszített, bár nem tudta, mi az. (Az eszét, már ha a macskáknak egyáltalán van eszük.) Reggelente apró harapásokat láttunk a paradicsomokon, körtéken – talán elfelejtette, hogy húsevő, elfelejtette, hogy mit kellene ennie. Egy ideje így képzelem el a jövőbeli önmagamat: a sötétben kóborolok a házban, fehér hálóingben, és vonyítok valami után, amit elvesztettem, de nem emlékszem pontosan, mi az. Elviselhetetlen. Éjjelente felébredek, és odanyúlok, Tig ott van-e még, lélegzik-e még. Egyelőre minden oké.

Amikor leérek, a konyhában pirítós- és kávéillat terjeng: nem meglepő, mivel Tig ezt készítette. A szag beborít, mint egy takaró, velem marad, amíg megeszem a valóságos pirítóst és megiszom a valóságos kávét. Az asztalon ott a rossz hír.

– A hűtő egy ideje zörög – szólalok meg. Nem figyelünk oda eléggé a háztartási készülékeinkre. Egyikünk sem. A hűtőn ott a lányunk fotója, évekkel ezelőtt készült – a mosolya úgy ragyog le ránk, mint egy távolodó csillag fénye. A saját életével van elfoglalva, máshol.

– Nézd meg az újságot – szólal meg Tig.

Képeket látok. A rossz hír képekkel illusztrálva még rosszabb? Én úgy gondolom. Egy képet muszáj megnézni, akár akarja az ember, akár nem. Egy kiégett autó, immár egy sorozat tagja, elgörbült fém csontvázával. Egy elszenesedett árny kuporog benne. Az ilyen képeken mindig feltűnik egy gazdátlan cipő. Engem a cipő érint meg. Szomorú ez az ártatlan, hétköznapi teendő: a lábunkra húzni a cipőnket, abban a biztos tudatban, hogy megyünk valahová.

Nem szeretjük a rossz híreket, de szükségünk van rájuk. Tudnunk kell róla, hátha minket is elér. Lehajtott fejjel, békésen legelésző őzek a mezőn. Aztán ugatás hangzik fel – kóbor kutyák az erdőben. Fejeket fel, füleket előre! Menekülésre felkészülni! Vagy ott a pézsmatulok-védekezés: farkasok közelednek, ez a hír. Gyorsan, körbe állni! Nőstények és borjak középre! Horkantás, a föld rúgkapálása! Ellenséget felnyársalni készülj!

– Ezek nem hagyják abba – folytatja Tig.

– Rémes – felelem. – Vajon hol voltak a biztonságiak? – Amikor Isten az észt osztotta, járta a mondás régebben, pár ember a sor végére maradt.

– Ha valaki nagyon meg akar ölni, az meg is fog – jegyzi meg Tig. Fatalista ilyen szempontból. Ellenkezem, és egy kellemes negyedórát töltünk azzal, hogy sorra szólítjuk halott tanúinkat. Ő Ferenc Ferdinándot és John Kennedyt hozza fel – én Viktória királynőt (nyolc sikertelen merénylet) és Joszif Sztálint, akinek úgy sikerült elkerülnie, hogy meggyilkolják, hogy ő maga gyilkoltatott le mindenkit ipari méretekben. Ez régebben vitává fajult volna. Most időtöltés, mint a römi.

– Mázlisták vagyunk – szólal meg Tig. Tudom, hogy érti. Úgy érti, hogy mi ketten itt ülünk a konyhában, még mindig. Egyikünk sem halt meg. Még nem.

– Bizony – felelem. – Figyelj oda, megég a pirítós!

Tessék. Elintéztük a rossz hírt, szembesültünk vele, és semmi bajunk. Nincs rajtunk sérülés, nem folyik a vérünk, nem perzselődtünk meg. Megvan a cipőnk. A nap süt, a madarak dalolnak, nincs ok arra, hogy ne érezzük jól magunkat. A rossz hír legtöbbször nagyon messziről érkezik – a robbantások, az olajszennyezések, a népirtások, az éhínségek, minden ilyesmi. Majd lesznek más hírek, később. Mindig vannak. Azok miatt majd akkor aggódunk, ha ideérnek.

Pár évvel ezelőtt – mikor is? – Tiggel Dél-Franciaországban jártunk, egy Glanum nevű helyen. Amolyan vakációféle volt. Leginkább az elmegyógyintézetet akartuk megnézni, ahol Van Gogh az íriszeket festette, és meg is néztük. Glanum egy mellékes kirándulás volt. Évek óta nem jutott eszembe, de most egyszerre ott találom magam Glanumban, régebben, még mielőtt a harmadik században porig rombolták, még mielőtt csak néhány rom maradt belőle, amit belépő ellenében lehet megnézni.

Tágas villák állnak Glanumban, vannak itt közfürdők, amfiteátrumok, templomok, csupa olyan épület, amit a rómaiak emeltek mindenütt, amerre jártak, hogy civilizáltan és otthonosan érezzék magukat. Glanum igen kellemes hely – sok katonai felsővezető vonul vissza ide. Meglehetősen multikulturális, változatos település: szeretjük az újdonságot, az egzotikumot, bár azért annyira nem, mint Rómában. Mi itt kicsit provinciálisak vagyunk. De azért akad itt mindenféle istenség, persze a hivatalosak mellett. Például ott a kis, Kübelének szentelt templomunk: két fül díszíti, jelzendő a testrészt, amit esetleg lenyisszant magáról a hívő az istennő tiszteletére. A férfiak sokat élcelődnek ezen: szerencsés vagy, ha csak a füledet hagyod ott, mondogatják. Jobb egy fületlen férfi, mint egy férfiatlan férfi.

A római épületek a régebbi, görög házak közé vegyülnek, és néhány görög szokás még ma is él. Kelták is érkeznek a városba – egyesek hozzánk hasonlóan tunikát és köpenyt hordanak, és egész tisztességesen beszélnek latinul. Egész barátságos viszonyban vagyunk velük, most, hogy felhagytak fejvadász életmódjukkal. Tig néha kénytelen társasági életet élni, és egyszer meghívtam egy kelta előkelőséget vacsorára. Volt némi kockázata, bár csak elenyésző: a vendégünk egész normálisan viselkedett, és csak annyira részegedett le, amennyire a jómodor megkívánta. A haja furcsa volt, vöröses és göndör, és a ceremoniális bronz nyakékét viselte, de nem volt vadabb, mint sok más férfi, akiket megnevezhetnék – bár igaz, volt benne valami hátborzongató udvariasság.

Épp reggelizem, a reggelizőhelyiségben, amit Pomona és a Zefírek freskója díszít. A festő nem volt elsőrangú – Pomona kissé kancsal, és hatalmas melle van, de itt nem mindig jut hozzá az ember az elsőrangú dolgokhoz. Mit is ennék? Kenyeret, mézet, szárított fügét. A friss gyümölcsnek még nincs szezonja. Nincs kávé sajnos – azt hiszem, még nem találták fel. Erjesztett kancatejet kortyolgatok, serkenti az emésztést. Egy hű rabszolga ezüsttálcán hozta be a reggelit. Nagyon sikeres a rabszolgaság ezen a birtokon, ügyesen csinálják: némák, diszkrétek, hatékonyak. Persze nem akarják, hogy túladjanak rajtuk: házi rabszolgának lenni jobb, mint egy kőfejtőben robotolni.

Tig lép be egy papirusztekerccsel. A Tig a Tigris rövidítése, a becenevet egykori katonái ragasztották rá. Csak néhány közeli barátja szólítja Tignek. A homlokát ráncolja.

– Rossz hír? – kérdem.

– Betörtek a barbárok – feleli. – Átlépték a Rajnát.

– Reggeli előtt ne! – Tig tisztában van vele, hogy rögtön felkelés után képtelen vagyok fajsúlyos ügyekről társalogni. De túlságosan nyers voltam: látom a sebzett arckifejezését, és beadom a derekamat. – Folyton átkelnek a Rajnán. Az ember azt hinné, egy idő után ráunnak. A légióink majd megfutamítják őket. Eddig is így volt.

– Nem is tudom – mélázik Tig. – Nem lett volna szabad annyi barbárt beengedni a hadseregbe. Megbízhatatlanok. – Ő maga hosszú időt töltött el a hadseregben, így az aggodalmának súlya van. Másrészt viszont az az általános véleménye, hogy Rómának befellegzett, de észrevettem, hogy a legtöbb nyugalomba vonult férfi így érez: a világ egyszerűen nem működhet tovább nélkülük. Nem haszontalannak, hanem kihasználatlannak érzik magukat.

– Ülj le, kérlek – szólok rá. – Hozatok neked egy szép nagy karéj kenyeret mézzel és fügével. – Tig leül. A kancatejjel nem kínálom, bár jót tenne neki. Tudja, hogy tudom, hogy nem szereti. Gyűlöli, ha az egészsége miatt nyaggatják, pedig mostanában gondjai támadtak vele. Jaj, csak maradjon így minden!, könyörgök neki némán.

– Hallottad? – kérdezem. – Egy frissen levágott fejet találtak felakasztva a régi kelta fogadalmi kút mellett. Valami szökött rabszolga a kőfejtőből, aki az erdőbe menekült, pedig hányszor figyelmeztették őket, hogy ne tegyék. – Gondolod, hogy visszatérnek a pogánysághoz? Mármint a kelták?

– Valójában gyűlölnek minket – feleli Tig. – Az a diadalív nem volt jó ötlet. Nem túl tapintatos, hogy azt ábrázolja: a keltákat legyőzik, a rómaiak lábbal taposnak a fejükön. Nem vetted észre, hogy a nyakunkat bámulják? Szívesen belevágnák a kést. De elpuhultak, hozzászoktak a fényűzéshez. Nem úgy, mint az északi barbárok. A kelták tudják, hogy ha mi elbukunk, ők is elbuknak.

Csak egy harapást eszik a finom kenyérből. Aztán feláll, és járkálni kezd. Zaklatottnak látszik.

– Elmegyek a fürdőbe – közli. – A hírek végett.

Pletyka és szóbeszéd, gondolom magamban. Baljós előjelek, rossz ómenek – felröppenő madarak, juhbelek. Sosem lehet tudni, igaz-e a hír, amíg az ember maga meg nem győződik róla. Amíg éjjel oda nem nyúl, és már nincs lélegzet. Amíg nem vonyít a sötétben, üres szobákban bolyongva, fehér hálóingben.

– Majd túl leszünk rajta – szólalok meg. Tig nem felel.

Micsoda gyönyörű nap! A levegőben kakukkfű illata száll, a gyümölcsfák virágba borultak. De a barbároknak ez mit sem jelent – ami azt illeti, általában szép napokon támadnak. Úgy látványosabb a fosztogatás és a mészárlás. Ezek azok a barbárok, akik állítólag vesszőből font ketrecekbe zárják a foglyaikat, és felgyújtják őket, égő áldozatul az isteneik számára. De még mindig nagyon messze vannak. Még ha sikerül is átkelniük a Rajnán, még ha nem is gyilkolják őket halomra, még ha a folyó vize nem is az ő vérüktől vöröslik, még hosszú ideig nem jutnak el idáig. Talán a mi életünkben egyáltalán nem. Glanum nincs veszélyben, még nincs.