A fordítás alapjául szolgáló mű:

Nisha J. Tuli: Trial of the Sun Queen - Artefacts of Ouranos 1.

Copyright © 2022 by Nisha J. Tuli

All rights reserved

Borító © Miblart, 2023 Hachette Book Group, Inc

Borító képek © Shutterstock

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

ISBN 978 615 6606 81 5

Mindenkinek, akit vezérelt már

egyszerre a szerelem és a düh.

A szerző előszava

Nagyon köszönöm, hogy A Napkirályné próbáját választottad, amely jelenlegi terveim szerint egy négyrészes sorozat első kötete. Nem ígérem, hogy ennyinél megállok! Én már az első könyvtől is mérhetetlenül izgatott vagyok, és minden olvasót arra biztatok, hogy keresse a történetben az elrejtett apró utalásokat. Bizonyos kérdésekre már ebben a kötetben is választ kapunk, a többire csak később… ugyanis hosszú felfedezőút vár ránk! Remélem, mindenki annyira fogja élvezni, mint én.

A sorozat visszafogottan indul, vagyis a forróbb részeket a későbbi kötetek tartogatják (ezt viszont megígérhetem). Alább a tartalomra vonatkozó figyelmeztetéseket olvashatják azok, akiknek ez fontos; a többiek már ugorhatnak is a kezdő fejezetre.

Szeretettel:

Nisha

Tartalmi figyelmeztetés: Azok számára, akik igénylik az előzetes figyelmeztetést, jelzem, hogy ez egy felnőtteknek szóló regény, amelyben szerepel a halál témája, vér és gyilkosság is. Említésre kerül múltban elszenvedett szexuális erőszak – bár ilyen a lapokon ténylegesen nem történik. Visszatérő elemek a hétköznapi káromkodások és bizonyos fokú trágárság is.

első fejezet

LOR

Az a ribanc elvette a szappanomat. Átkutatom a fából készült kis szekrényt, amelyben kevéske holmimat tartom. Egy kopott tunika. Egy pár zokni. Néhány rongyosra olvasott regény, amelyek szinte már elporladtak a kezeim között. De szappan sehol.

– Kinyírom! – morgok, és a szekrény tartalmát a keskeny priccsre borítom. – Széthasogatom a képét! Tetőtől talpig kibelezem. Sőt…

– Az csak egy szappan, Lor!

Megmerevedek, majd megfordulok. Tristan karba font kézzel és keresztbe tett lábbal támasztja a falat. Egy fekete hajtincse a szeme elé lóg, szája halvány mosolyra görbül.

Eszembe jut, mit kellett tennem a kirívó luxusnak számító szappanért, és a lábujjam hegyéig átjár a borzongás. Ha megnyalom hátulról a fogaimat, még mindig érzem a börtönigazgató izzadságának áporodott, savanyú ízét, és… gyorsan száműzöm a fejemből.

– Nem egyszerű szappan – sziszegem. – Tudod, mekkora árat fizettem azért a…

Bátyám arcáról lehervad a mosoly, én pedig elhallgatok. Hunyorogva leengedi a karját, és közelebb lép hozzám. Úgy harminc centivel magasabb nálam, teste szálkásan izmos, és a szeme alatti sötét karikáktól eltekintve meghökkentően jóképű – aminek teljességgel tudatában is van.

– Mit tettél? Kelava volt az? – kérdezi.

Elkapom Willow tekintetét. Nővérem az ágyam melletti priccsen ül, és szavak nélkül is rögtön felfogja a történteket. Látszik, hogy őt is hasonló emlékárnyak kísértik, mint engem.

– Semmit – vágom rá.

Már csak az hiányozna, hogy Tristan szembeszálljon a börtönigazgatóval a becsületemért!

Kelava semmi szokatlanra nem vett rá. Nem először süllyedtem ilyen mélyre ebben a siralomházban egy bizonyos cél érdekében, és ha a Nosztrazában csak ilyen áron lehet túlélni egy újabb napot, akkor a jövőben is meg fogom tenni. Tristan jót akar, de időnként elfelejti, mekkora áldozatokat követel az élet a könyörtelen kőfalakon belül.

– Lor! – szól rám figyelmeztető éllel a hangjában.

– Csak ejtsük a témát, jó? Hidd el, nem akarod tudni a részleteket!

Megrándul egy izom az állkapcsában, sötéten villan a szeme. Tudom, hogy félt, de néha durvábban kell rá figyelmeztetni, hogy a nagy szimatolással többet árt, mint használ.

Willow felkel a priccsről, és leporolja szürke tunikáját, mintha azzal tényleg megtisztíthatná. Tucatnyi priccset zsúfoltak a helyiségbe, mindegyik falnál ott sorakoznak. Olyan alacsony a plafon, hogy Tristan nem is tud kiegyenesedve járni. Egykoron fehérnek készült lepedőktől szürkék a fekvőhelyek, a fakó párnák pedig úgy elvékonyodtak, hogy nemcsak színüket, hanem értelmüket is vesztették. A szerencsésebbeknek jutott egy-egy szúrós gyapjútakaró is, ám az én szappanomhoz hasonlóan ez is szinte főúri kiváltságnak számít. Akinek pedig lyukak sincsenek a takaróján, az tényleg Zerra kegyencének tekinthető.

– Menjünk reggelizni! Később szerzünk neked egy új szappant – búgja Willow szelíden, és belém karol.

Fekete haja bozontosan és formátlanul lóg a füle alá. Ennyit nőtt a legutóbbi tetűinvázió óta, amikor mindenkit kopaszra borotváltak. Hetekig formátlan szürke zsákba húzott krumplinak néztünk ki. Beletúrok a hajamba, és elfintorodom. A testvéreimhez hasonlóan nekem is éjfekete a hajam, csak kicsit hosszabbra nőtt, mint Willow-é, majdnem az államig ér.

Egyszer, sok-sok évvel ezelőtt sikerült majdnem a hátam közepéig megnövesztenem, de akkor is olyan száraz és töredezett volt, hogy reggelenként a kihullott szálak szikkadt féregkupacokat alkottak a párnámon. Azóta kicsit egészségesebbnek érződik, ám mivel a Nosztrazában egyre több a rab, ezáltal a fertőzés is, az élősködők bármikor újra lecsaphatnak. Csoda, hogy eddig még nem történt meg.

Bólintok, elengedem Willow karját, és visszapakolom a cuccokat a szekrényembe. Olyan erővel csapom be az ajtaját, hogy az egész váz beleremeg. Nincs rajta zár – pont ez a gond. Itt nem létezik magántulajdon. Mindent csak rövid időre kapunk kölcsön, a testünket és – főként – a lelkünket is. Egyedül az elménket nem sajátították még ki, bár erre is minden évvel egyre nő az esély.

Tristan és Willow elöl haladnak, én pedig követem őket egy homályos, keskeny folyosón, ahol fali lámpások gyenge fénye pislákol. A kőfalak nedvességtől csúszósak és fényesek. A Nosztraza állandóan nyirkos, és lefogadom, hogy nem csak a víztől. Réges-rég megfogadtam, hogy nem gondolok bele, mi minden csordogálhat még a téglák között. Kizárólag ilyesfajta önbecsapások segítenek reggel felkelni az ágyból.

Miattam késünk el a reggeliről, és valószínűleg fel fog kopni az állunk. A testvéreim nem haragszanak ilyenkor, nem engem tartanak felelősnek, de valahogy jóvá kell majd tennem.

Elsétálunk egy másik cella előtt, bekukkantok az ajtón. Tudom, hogy abban lakik az ősellenségem, Jude. Jó lenne bosszúból ellopni valamit tőle. Sőt, nem kizárt, hogy ott hever a szekrényében a szappanom. Amilyen ostoba liba, olyan helyre dugná, ahol könnyű megtalálni. El is indulok befelé, ám Tristan elkapja a kezemet.

– Ne! Nem éri meg.

A szemébe nézek, és felduzzadó haragom felpiszkálja a mellkasom közepébe ékelődő sérelmeket. Azok aztán soha nem fognak gyémánttá préselődni.

Nem várom tőle, hogy megértse. A bátyám kiváltságos helyzetet élvez ebben a pöcegödörben. Fogoly létére erős és edzett, ráadásul magával ragadó – a legtöbb őrt már sikerült az ujja köré csavarnia. A Nosztraza hercegének is szokták nevezni, igaz, csúfondárosan, de Tristannak nincs ellenére, kézben tartja a gyeplőt.

– Szerzek neked másikat – mondja ellágyuló arccal. – Ígérem!

Meglehet, hogy Tristan az őrök kedvence, de ilyen címre mi Willow-val nem pályázhatunk. Önvédelemből titkoljuk a köztünk lévő vérségi köteléket, és a bátyám nem is tehet semmiről, néha mégis bosszant, mennyivel jobb dolga van. Persze igazságtalan lenne ezt a fejéhez vágni, hiszen kezdettől fogva minden erejével óvni próbált minket.

– Rendben – bólintok rá, és igyekszem visszatartani a szememből kikívánkozó könnyeket. Nagy kínnal-keservvel megtanultam visszafojtani és magamba temetni őket. Csak akkor hasznosak, ha fegyverként vethetők be.

De akadnak a szokásosnál nehezebb napok is.

A gyomrom mindig korog, a torkom állandóan ki van száradva, mint valami irtózatos mély, források nélküli barlang. A hátamon gyógyulófélben lévő sebek, a két hete elszenvedett korbácsütések nyomai egy-egy hevesebb mozdulatra még mindig megfájdulnak. Azzal érdemeltem ki a büntetést, hogy „véletlenül” beleborítottam a forró levest egy különösen elvetemült őr ölébe. Nem is bántam meg, megérdemelte. Remélem, leszáradtak és leestek a tökei.

Ezen a napon a börtönfalakon belül töltött tizenkét év mindegyike szinte fojtogat belülről. Tizenkét év pusztán azért, mert megszülettem. Mert egy olyan családi örökség szennyese gyűlt fel bennem, amit nem én választottam, és nem is értettem igazán.

Minden másodpercben, minden percben a szabadulásom napjáról ábrándozom. Álmaimban felvirrad, majd ébren is arról képzelgek. Érzem a csontjaim reszkető velejében. Egyszer kijutok és bosszút állok az Aurórakirályon mindenért, amitől megfosztott. Minden tettéért bűnhődni fog.

De nem rohanhatok csak úgy világgá. Ha tudnék, akkor sem indulnék el Tristan és Willow nélkül. Nélkülük nem lehetek szabad.

Egy nap majd rájövök, hogyan menekíthetem ki mindhármunkat.

Továbbvonulunk a folyosón, Willow megfogja a kezemet, és aggódó pillantásokkal méreget. Ő a szelíd erő a mi toprongyos kis hármasunkban. A Nosztraza sanyargató durvasága ellenére lágyszívű, oltalmazásra szoruló kis pillangó maradt. Amíg idebent senyvedünk, bármi áron garantálom az épségét – már amennyire lehetséges ilyen ínséges helyzetben.

Szüntelenül vigyázunk egymásra, és időnként nekem is szükségem van a nővéremre.

A következő pillanatban egy kéz markol a fenekembe. Ökölbe szoruló kézzel fordulok meg, felkészülve egy irdatlan ütésre. Bár közben már látom, hogy Aero az, azért vicsorogva meglendítem az öklömet. A fiú vigyorogva elhajol, épp csak hajszálnyival vétem el.

– Na de Lor, így kell üdvözölni a kedvenc rabtársadat?

– Kedvenc? – fortyanok fel, mielőtt elfordulnék tőle.

Elkapja a derekamat, odahúz a mellkasához, aztán hátulról a nyakam és a vállam zugába támasztja az állát. Érzem a bőrömön, ahogy rávigyorog Tristanra és Willow-ra.

– Csak egy percre rabolom el.

A nővérem megerősítést várva néz rám, én pedig bólintok.

– Mindjárt megyek én is. Tegyetek félre pár követ!

Willow felvihog, amikor rájön, hogy az étkezde kőkemény zsömléire célzok, Tristan viszont gyanakodva méricskéli Aerót.

– Menjetek! – nyugtatom meg. – Semmi baj.

– Ha egy haja szála görbül, megöllek! – közli Tristan, én pedig grimaszolva hámozom ki magam Aero öleléséből.

A fiú megadóan emeli fel a karját, és még szélesebben elvigyorodik.

– Értem, főnök.

– Siessetek! – szólok a testvéreimre, mire elfordulnak, végigvonulnak a folyosón és eltűnnek a sarkon. Tristan még utoljára fenyegetően visszanéz Aeróra.

Amint tiszta a levegő, a fiú átfogja a derekamat, a falhoz nyom, és ajkaimra tapasztja a száját. Legalább tíz centivel magasabb nálam, szikár és nyúlánk. Mivel mind az éhhalál szélén billegünk, egyetlen rabnak sincs valamirevaló hús a csontján.

Végigsimítja a fenekemet és a combom hátsó részét, én pedig átnyalábolom a csípőjét a lábammal, ahogy felemel. A csók alatt a nyaka köré fonódik a kezem, nyelvünk és fogunk vadul és nedvesen csap össze. Ebben aztán semmi gyengédség nincs, de a börtönfalak között bármilyen formája idegenül hatna. Még az emléke is úgy elhalványodott, olyan elérhetetlenül messzire került az évek során, mint a távoli csillagok.

Lázas zihálásunk betölti a keskeny folyosót, és örülök, hogy mindenki lelépett reggelizni. Aero hozzám dörzsöli a csípőjét, vesszeje keményen és felkészülve nyomódik a hasamhoz. Beletúrok gesztenyebarna hajába, és hangos nyögéssel fogadom ágyéka lökését. Két éve, amikor behozták, még szívdöglesztő fiatal tolvaj volt, de a Nosztraza benne is kioltotta az elevenség szikráját, mint mindenkiből. Miután rájött, hogy ő is a többiek sorsára fog jutni, élénkkék szeméből elillant a csintalan fény.

Mégis sikerült elérnie, hogy ragaszkodjak hozzá ezen a helyen, ahol semmire sem vágytam.

– Gyere ma éjjel a kohó mögé! – búgja az ajkaim közé. Tunikám alá csúsztatja kezét, és végigcirógatja a sebhelyeimet. – Szükségem van rád.

Megint a számra nyomja a száját, belém fojtva a választ, így csak bólintani tudok, és kéjesen felnyögök, amikor nyelve végigsimít az enyémen. Ebben a sivár létezésben a legkisebb öröm is fénysugárként hatol át a sötétség repedésein.

– Szajha! – harsan egy metsző hang, mi pedig elengedjük egymást. Jude ott áll a folyosón, koszos szőke haja kókadt hullámokban lóg az álláig. Keresztbe fonja vékony karját, szája megvetően lefelé konyul. – Nálad nagyobb ribancot nem is látott még a Nosztraza, ugye, Lor? Itt üzekedsz mások szeme láttára, mint egy állat!

Átható pillantását Aeróra irányítja, arca még zordabbá válik.

– Pusztulj innen, Jude! – förmedek rá, és az ellopott szappant keresem rajta, mintha ott kéne lógnia a nyakában, mint valami medálnak.

Úgy érzem, olvas a gondolataimban. Kárörvendő mosolyra rándul a szája, és zuhanyozást mímelve köröz a kezével a nyaka és a karja fölött. Hasonló álnoksággal nézek vissza rá. Lehet, hogy a szappanomat elcsórta, de jól tudom, hogy Aerót is meg akarta kaparintani, röviddel a fiú érkezése után – amire azért került sor, mert betört az Auróra leggazdagabb kerületébe, a Smaragd negyedbe.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem fogadtam önelégülten, amikor az új rab Jude helyett engem szemelt ki magának. El akarom érni, hogy a szappanommal frissen megmosott bőre még jobban viszkessen, ezért átkarolom Aero vállát, ujjaimmal felfelé végigszántok a mellkasán, és magamhoz húzom egy újabb mély, hosszú csókra.

Bonyolult érzések fűznek Aeróhoz.

Nehéz bárkihez is kötődni a Nosztrazában, mert előbb-utóbb úgyis elveszítjük. Csak Tristant és Willow-t engedtem közel magamhoz, de a lelkem mélyén azt is nagy hibának tartottam. Valahányszor meglegyinti őket a halál szele, megverik vagy magánzárkába csukják a testvéreimet, megkísérlem kihasítani őket a lelkemből, abban a reményben, hogy ez kibírhatóbbá teszi az elválást.

Csak abban bízhatok, hogy egy szép napon majd kijuttatom magunkat innen. Képtelen álom, mégis szövögetem, hiszen csak ennyi maradt nekem.

Jude hangos morgással faképnél hagy minket, de közben még meglök a vállával. Az ebédlő felé veszi az irányt.

– Nekünk is ennünk kéne – szólal meg Aero. – Különben nem marad semmi. Találkozunk a műszakod végén?

Megfogja a kezemet, és elindulunk a folyosón.

Bólintok. Aznapra a mosodába osztottak be. Annak tudatában, hogy hosszú órákat fogok eltölteni a nyúlós hőségben, és hatalmas üstökben forgatom majd a nagyrészt seszínűre kopott, szappanos-vizes lepedőket az összes hát- és karizmom megfeszítésével, előre sejtem, hogy szükségem lesz valami gyógyírra, és azt egyelőre Aero képes megadni.

A sarkon befordulva az ebédlőbe érkezünk, ahol már több száz rab nyüzsög. Szokás szerint fülsértő a ricsaj, amely a nap során kínálkozó kevés szabadidőnk összes drága másodpercét kitölti, vagyis a reggeli és esti félórás étkezést. A többi órában robotolunk. Ki a drágakőbányákban, ki a konyhán, ki a kohóban, mások takarítással, varrással vagy a több száz lélekölő munka valamelyikével, amit szabad ember önszántából sosem végezne.

Ha hamarabb végzünk egy feladattal, akár egy órányi pihenőt is lecsippenthetünk magunknak, már ha a kimerültségtől nem roskadunk rögtön a priccsre. Ma estére erőt gyűjtök, mert ezen a végtelenül nyomorúságos helyen minden apró kavics alatt keresni kell a reményt.

Jude a mogorva és patkányképű haverjaival együtt már elfoglalta az egyik asztalt az ételért álló sor végénél.

– Finom illatú az új szappanom? Olyan a bőröm, mint a rózsa! – áradozik, és tunikája ujját feltűrve a talpnyalói orra alá dugja az alkarját.

Megtorpanok, és szinte lyukat égetek a koponyájába a tekintetemmel. Végül felnéz, és beesett arca vigyorra húzódik. Rohadt kurva!

Mielőtt egy cseppnyi energiát fektetnék a gondolkodásba, már mozdulok is. Vicsorogva ugrom rá, kezemet a nyaka köré fonom. A lendülettől hátrabillen a széke, és a kemény kőpadlóhoz csapódunk. Ráülök a testére, és csak szorítom a nyakát, míg ő sikítva vájja körmét az alkaromba.

Sikerül fellendítenie az öklét, és oldalról úgy fejbe vág, hogy elhomályosul a látásom. A kábulattól elernyed a kezem, mire Jude ismét lecsap és felülkerekedik rajtam. Újabb ütés az állkapcsomra, ezúttal vér ízét is érzem. Kinyuvasztom ezt a rühest!

Megmarkolom a csuklóját, és teljes erőből megtekerem. Nagy megelégedésemre förtelmeset reccsen. Felvisít, én pedig lerúgom magamról, ismét magam alá gyűröm, és sorozom az ütéseket a hasába, a bordáira meg a fejére, már-már egy elszabadult démon dühével.

– Lor! – harsan a nevem.

Két kéz tapad a karomra és a derekamra, le akarnak húzni Jude-ról.

– Engedj el! – sikoltom, és tovább ütlegelek.

– Lor!

Most már felismerem Tristan hangját. Lehúz az ellenségemről. Felhevült a mellkasom, lüktet a fejem. Az őrök úgy állnak körbe, mint egy ketrecbe való, dühöngő fenevadat. A földön fekvő Jude felnyög, teste alatt vértócsa terjed. Az én államról is valami meleg csurog lefelé, karmazsin foltokkal pöttyözi tele a tunikám elejét. Próbálnám letörölni, de Tristan mindkét karomat hátrafeszíti.

– Engedj el! – szólok rá, és ide-oda feszegetem a csuklómat satuszerű szorításában.

– Nem, amíg le nem higgadsz!

A gúnyolódó, locsogó tömeg egyszerre hallgat el, amikor súlyos léptek döngése hallatszik. Élvezték a műsort, örülnek, hogy a mai napon nem ők veszítették el a kontrollt a józan eszük fölött. Nincs is jobb szórakozás a Nosztrazában, mint amikor valakire lecsap az igazgató. Mi más mulatságot találhatnánk?

– Mi folyik itt? – kérdezi Kelava.

– Semmi, uram – vágja rá Tristan a legnyájasabb hangján.

Kedvem lenne pofán vágni, de neki ez a túlélési stratégiája, ezért nem is neheztelek rá. Mindenki boldogul, ahogy tud.

Az őrök gyűrűje szétnyílik, Kelava betrappol közöttük. Amikor megáll előttem, Tristan még mindig fog hátulról. Továbbra is szivárog a vér a számból, most már a padlóra és a csizmám orrára is. Fájdalom nyilall a halántékomba és az ajkaimba, miközben az igazgató rám szegezi szúrós tekintetét.

– Nem mondtam el világosan, hogy ha megint felfordulást okozol, számolnod kell a következményekkel?

Nem válaszolok, csak dühödten meredek rá, és újból nekifeszülök Tristan karjának.

– Jaj, Lor! Miért kell így viselkedned?

Kelava vizenyős kék szeme arról árulkodik, hogy valamiféle atyai aggodalmat próbál magában támasztani a lelkem elkorcsosulása miatt. Tényleg jó embernek hiszi magát. Legszívesebben leköpném. Beverném az orrát. Úgy tökön rúgnám, hogy még öregen és rozogán is érezni fogja, amikor méltósága utolsó foszlányain csüng.

A földön fekvő Jude ismét nyöszörög, és megmarkolja feltűnően természetellenes szögben fityegő csuklóját. Átkozott drámakirálynő! Az igazgató lenéz rá, majd visszapillant rám, és összeráncolja a homlokát.

– Te kezdted?

Kinyitom a szám, hogy megvédjem magam. Senki sem fog beköpni. Ennyi becsület még a bűnözőkbe és a vesztesekbe is szorult.

Jude-ot leszámítva. Neki még a meglévő lelkiismerete is elpárolog, ha rólam van szó.

– Igen, ő volt! – köpi, miután maradék erejét összeszedve megszólal, bár véres, feldagadt szája megnehezíti. – Totál váratlanul rám támadt!

– Ellopta a szappanomat!

– Nem igaz! Nincs rá bizonyítékod!

Kelava egyik kezét felemelve belénk fojtja a szót. Jude arca rohamosan duzzad, felsője karmazsinvörösre színeződik. Borzalmasan fest. Ez számomra sem jelent semmi jót.

– Igazgató úr! – szólalok meg szégyenlős mosollyal, elkapva az utolsó szalmaszálat. – Menjünk az irodájába, majd négyszemközt elsimítunk mindent!

Már a lehetőségre is keserű epeíz tölti meg a torkomat.

Gyűlölöm az egészet, de egyéb fizetőeszköz nem áll rendelkezésemre.

Nagy hiba volt, mert Kelava arcáról lehullik a nyugalom és türelem álarca, pupillái hatalmas sötét lyukakká szélesednek. Az őrök rendszeresen teret adnak mocskos vágyaiknak, de a jelek szerint még az erőszaktevők között is érvényesek bizonyos erkölcsi szabályok: a rendnek legalább a látszatát próbálják fenntartani a Nosztraza zárt ajtói mögött. Az igazgató két sunyi képű őrre mutat, akiknek öklével már közelebbről is megismerkedtem.

– Vigyétek ki a Gödörbe! – parancsolja az igazgató, mire az őrök kitépnek Tristan karjai közül. A bátyám becsületére legyen mondva, nem hagyja egykönnyen.

– Ne! – nyögöm, és fojtogatni kezd a pánik. Azt ne! Bármit, csak azt ne! Legutóbb majdnem meghaltam. Hajszálon múlt, hogy túléltem azt az egy hetet, darabokra hullott az elmém, szétbomlott a testem. – Ne, kérlek! Sajnálom. Többé nem fordul elő.

Az igazgató egészen közel tolja az arcát, miközben tovább rángatózom az őrök szorításában. Elém tolja magát, az ajkaimon érzem nyirkos leheletét, a reggelire felzabált étel bűzölgő maradványait.

– Két hét alatt megtanulod a leckét, mivel a jelek szerint más nem működik.

– Ne! – sikoltom, és vergődve próbálok szabadulni. – Ne! Kérlek!

Zokogás tör fel belőlem, forró könnyek folynak le az arcomon, jajgatásom körbezeng a teremben. Megszegtem a sírásra vonatkozó szabályomat. Ezeket a könnyeket nem én vetem be ellenük, hanem ők ellenem.

Tristan rimánkodni kezd, ám Kelava zord és rendíthetetlen marad, élvezettel lesi gyötrődésemet, sőt egy halvány mosoly is kiül vértelen ajkaira.

Elhal a sikolyom, amikor az egyik őr akkorát üt a hasamba, hogy összegörnyedek, és majdnem kiokádom a gyomrom gyér tartalmát. Kitikkadt halként kapkodok levegőért, az őrök pedig olyan erővel rántják fel a karomat, hogy az egyik vállízületem kiugrik a helyéről, a sikoltásom pedig ide-oda verődik a helyiség sarkai között.

– Vigyétek! – ismétli Kelava. – Két hét múlva találkozunk, fegyenc, már ha addigra bármi is marad belőled.

Csak a fehér zajt hallom, miközben elvonszolnak.

Tartalom

A szerző előszava

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Utószó

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Felhasznált betűtípusok

Cinzel – SIL Open Font License

Cinzel Decorative – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License