Szöveg © Horgas Ádám, 2026

Borító © Kiss Gergely, 2026

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprintje, amely az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Minden jog fenntartva.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

ISBN 978-963-584-812-6

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Tartalomjegyzék

A rönk szélén

Szike és csontfűrész

Az élet kulcsa

Az Arany Tárna Hercegnője

Közeledő vihar

Mélyhasi légzés

Vakegér

Zsaroló hadművelet

Jóslat

Kemény

Cafka-hadművelet

A gróf titka

Lopakodó árnyék

A ragadozó

Alku

Kamikaze sakk

Cliffhanger

A befektetés

Beki titka

A dupla név szörnyű története

Új stratégia

A gyilkosság

A Jaki szobor

Vaksötét

Csapdában

Napkirály és Holdkirály

A Kis-Sváb-hegy titka

Oso de Peluche gróf

A fény titka

Hálás köszönet a Rozi sztori sorozat szereplőinek

az inspiráló alakításokért:

Botos Éva

Fehér Tibor

Gáspárfalvi Dorka

Horgas Rebeka

Marco Grasso

Nyáry Krisztián

Petyi János

Szőlőskei Tímea

Vadász Gábor

Zajácz D. Zoltán

Hálás köszönet a Líra Könyv támogatásáért:

Kolosi Beáta

Csapody Kinga

Szikszai-Bérczes Anna

Apám emlékének, aki megtanított mesélni.

1. fejezet

A rönk szélén

A hátam mögött, a láp felől hallottam a hörgést. Emánuel lendületet vett, és magabiztosan átugrott a sziklára. Uramisten! Micsoda mozdulat! Mint egy fekete párduc. Egyszerre puha és erőtől duzzadó. Ez nekem nem fog menni! Villámgyorsan felmértem a távolságot a fatörzs és a mohos szikla között, és óvatosan egyensúlyozva hátráltam pár lépést, hogy neki tudjak futni. A korhadó kéreg tompán ropogott a talpam alatt. Emánuel visszafordult és biztatóan biccentett, jobbját felém nyújtotta. A szél végigsöpört a zöld víz felszínén. Ugranom kell!

Futok és ugrok!

Legfeljebb két hosszú lépésem van. És csak remélni tudom, hogy nem fog lecsúszni a talpam a nedves mohán.

Futok és ugrok!

Emánuelre pillantottam, aki olyan mérhetetlen szeretettel nézett rám, hogy egy másodpercre egész belefeledkeztem abba a gyönyörű, barna szemébe, és el tudtam hinni, hogy bármire képes lehetek. Bólintottam és a férfira mosolyogtam. Emánuel aggodalommal sandított mögém. Nem mertem hátrafordulni. Hirtelen kifújtam a levegőt, és elrugaszkodtam…

Az első lépésemtől beszakadt alattam a fatörzs. A bal lábam térdig süllyedt a korhadt üregbe, és éreztem, ahogy a cipőm megtelik vízzel. Egyre közelebbről hallottam a hörgést, és a lápból kimeredő fák recsegve omlottak össze a hátam mögött. A tenyerem a térdem mellé támasztottam, és megpróbáltam kihúzni a lábam a fatörzs nyákos szorításából. A szilánkosra szakadt szálkák a bőrömbe fúródtak.

Itt fogok meghalni. A rönk szélén.

A fülemben sebesen lüktetett egy ér.

Csak nyugalom! Meg tudod csinálni!

A víz fodrozódó felszíne alatt hirtelen elsuhant egy sötét árny, és valami nekiütődött a beszorult lábfejemnek. Akaratlan sikoly szakadt ki a torkomon. A hangra állati üvöltés felelt a láp felől. Emánuel kétségbeesett hangját hallottam.

– Rozi! Rozi!!!

Nem tudtam levenni a szemem a zöld mélységben vonagló csápokról, ezernyi fekete tapadókorongja mohón lüktetett. A lábamból szivárgó vér sötét ködként terjedt a bokám körül. És most egyszerre megindultak felém.

– Rozi! Rozi!!! Megtennéd azt a kedvességet, hogy egy kis figyelmet szentelsz az órámnak?

Ijedten kaptam fel a fejem. Emánuel, a cuki médiatanárom kérdőn pillantott rám. Körbenéztem az osztályban. Beki lebiggyesztett szájjal ingatta a fejét, és lassan az égre bandzsított.

Hát, igen… Lehet, hogy kissé elkalandozott a figyelmem, de az az igazság, hogy ha túl sokáig hallgatom a tanár úr érzékien búgó hangját, akkor előbb-utóbb elindul a fejemben egy romantikus kalandfilm, amiben elképzelhetetlen veszélyekbe sodródok, de az utolsó pillanatban Emánuel valahogy mindig megment a szörnyek karmai közül, én aléltan pihegek férfias mellkasán, lágyan egymás szemébe nézünk, résnyire nyílik az ajkunk és…

– Rozi! Majd úgy lassan van kedved válaszolni? – mordult rám a médiatanár, és gyilkos mosoly terült el azon a cuki kis arcocskáján.

– Persze! – bólintottam, és segélykérőn sandítottam Beki felé. Bárcsak tudnám, mi a fenét kérdezett. Beki szerencsére egyből megértette, hogy súgnia kell. Alig észrevehetően kacsintott, a mutatóujját begörbítette és a szája szélébe akasztotta. Őszintén szólva halvány fogalmam sem volt, hogy mit akar ezzel mondani, de pont úgy festett, mint egy partra vetett hal. Egy partra vetett hal – tökéletes francia manikűrrel. Fú! Jut eszembe, nekem is meg kell csináltatnom, lassan olyan leszek, mint egy ősember! Ja, és ha már ott vagyok, ne felejtsem el a pultban héderelő csajtól… Anita? Vagy Anikó… mindegy, szóval ne felejtsem elkérni annak a szulfátmentes hajregeneráló samponnak a nevét, amit múltkor… upsz! De hisz én épp felelés közben vagyok. Kínlódva fordultam vissza Emánuelhez.

– A válaszom… igen… – és okosan bólintottam – nos, a válaszom… Ponty!

– Ponty? – hökkent meg az én kis cukikám, és értetlenül meredt rám. – Ponty – ismételte meg, és elgondolkodva simította végig szép ívű szemöldökét. – Nos, ez a témánk szempontjából meglehetősen irreleváns.

Istenem! Imádom, amikor idegen szavakat használ! Nem mintha érteném, de ezektől annyira okosnak tűnik. Irreleváns… Normálisan ki se tudom ejteni. Annyira felnőttes! Mondjuk van egy olyan sanda gyanúm, hogy hamarosan beégek, mint Anita (?) vagy Anikó (?) haja a túl sok hidrogéntől, de legalább most megtudom, mit jelent az, hogy irreleváns.

Beki a tenyerébe temette az arcát és… Mi van?! Jól látom?! Ez röhög! Elkeseredetten dörzsölgettem a homlokom, mintha a romantikus ködöt akarnám leradírozni az agyamról.

– Na, nem úgy értem… Szóval… Ponty… de nem ponty úgy, ahogy most te gondolod, tanár úr…

Hát, igen! Tegeztem. Emánuel a tanárok közül a legjobb arc az egész főiskolán. Jó, mondjuk nem volt magasan a léc. Például a művtöritanárunk, Sikó Eleonóra… Jesszusom! Megkeseredett élete minden nyomorúságát rajtunk bosszulta meg. Lenszínű, kötött kardigánt hordott, és a szemüvegét időnként olyan erővel bökte meg a középső ujjával, hogy az orrnyerge bevörösödött és apró árokká sebesedett. Gyűlölte a ruháinkat, a zenéinket, és gyakran hangoztatta, hogy a felszínességünk csak a műveletlenségünkkel vetekszik.

Emánuel egész más volt. Vagány és laza. Megengedte, hogy tegezzük. Év elején azt mondta, hogy ez már nem az általános iskola, és szeretne minket kollégáknak tekinteni. Ő nem hisz a magázódás szigorában. Hát… mióta megismert engem, már lehet, hogy hisz…

– Mert? Szerinted én hogyan is gondolom? – tette fel a kellemetlen kérdést romantikus álmaim hőse.

Oké, feladom, nyilván semmi értelmeset nem tudnék mondani.

– Bocsánat, tanár úr! Mi is volt a pontos kérdés?

Emánuel fáradtan sóhajtott.

– Rozi, ez egy főiskola, nem vagyunk már az általánosban.

Gyakran hivatkozott az általános iskolára, mint valami kezdetleges, primitív helyre, ahol a kis együgyű humanoidok álló nap szégyent hoznak a felnőttek kifinomult világára.

– Itt egy szakma kerül a kezedbe! – folytatta szenvedélyesen. – De senki sem tart fegyvert a fejedhez, szóval, ha nem érdekel…

– De-de-de! – vágtam közbe ijedten, mert rettegtem, hogy csalódást okozok az én kis cukikámnak. – Nagyon is érdekel! Csak kérlek! Kérlek szépen! Még egyszer utoljára… a kérdést!

Emánuel enerváltan lehuppant az asztal szélére.

– Na jó! Hogy nevezzük az online videók első három másodpercét?

Hálásan összeütöttem a tenyerem, mintha valami produkciót láttam volna. Végre tudom a kérdést!

– Ó, értem! Az online videók, ugye?

– Igen.

– Az első hármat, igaz?

– Igen.

– Igen! … Most, hogy ezt tisztáztuk… már határozottan kijelenthetjük, hogy a ponty, mint válasz… elég…

– Hülye?

– Igen! Elég hülye válasz volt.

Beki az asztalára borult, és már kicsit se próbálta titkolni, hogy megszakad a röhögéstől. Emánuel érdeklődve támasztotta kézfejét az álla alá.

– Biztosan tudni fogod a helyes megoldást, hisz nincs öt perce, hogy elmondtam.

– Persze hogy tudni fogom! – toppantottam határozottan. – Abszolút tudni fogom! Amint elmondod még egyszer…

És magamra öltöttem azt az ellenállhatatlanul bájos pofikát, ami mindenkit levesz a lábáról. Ez még otthon is fantasztikusan működik, mert ilyenkor apuci azonnal elérzékenyül, és azt gügyögi, hogy: „az én kis hercegnőm”. Finoman megrebegtettem a szempillám és hosszú szőke hajam a fülem mögé kanyarítottam. Emánuel rezzenéstelenül figyelt. Tényleg elképesztően hitelesen alakította, hogy tökéletesen hidegen hagyja ez a földöntúli báj… A felületes szemlélő azt hihette volna, hogy kicsit se érdekli a szexuális kisugárzásom, de én pontosan tudtam, hogy épp a kitörni vágyó szenvedélyt palástolja ezzel a… ezzel a… ezzel a nagyon unott tekintettel. Na mindegy!

– Rendben! Elmondom még egyszer – sóhajtott a cuki médiatanár. – Az első három másodpercet horognak nevezzük. Meghatározó a kezdés! Ilyenkor figyelemfelkeltő képeket használunk, mert az elején kell elérni, hogy beakadjon a nézőnek. Mint egy horog. Két-három másodperced van. Különben továbbgörgetnek.

– Horog! – bólintottam, és egyszerre összeállt a kép, hogy Beki mi a fenét mutogatott.

Emánuel felemelkedett az asztal széléről, és ezzel el is veszítettem azt a kevéske érdeklődést, amit eddig nekem szentelt.

– Beki, nagyon tetszett a szinopszisod! – fordult el tőlem. – Igazán kiváló ötlet a gazdagság ellenpontjaként megjeleníteni a XII. kerületi lomtalanításban guberáló hontalanokat.

Hát persze! Beki mindig tökéletes, hisz igazi rongypedálgép, és egy szép napon nyilván Oscar-díjat fog kapni. Vagy nem tudom… Az is lehet, hogy a hozzá hasonló kis güzü nyaloncok fognak Beki-díjat kapni.

– Köszönöm, tanár úr! – játszotta Beki egy szerelmes vallomásba belepirult szűz lány szende figuráját. – A te szakmai véleményed nekem nagyon fontos, mert… jaj, ne haragudj a túlzott őszinteségért… remélem, nem lesz bántó, amit mondok… de nekem te vagy a példaképem.

Az állkapcsomnál rángani kezdett egy izom, ahogy képzeletben átharaptam Beki torkát. Élvezettel elidőztem a gondolatnál, hogy a nyaki ütőere spriccelve beteríti az osztály plafonját. Édes szívem! Azt mondja, reméli, nem lesz bántó! Hogy oda ne hányjak! Meg hogy te vagy a példaképem! Hogy bírta kimondani röhögés nélkül?! Ilyen nyálasat a kis kungfutanítványok se mondanak a mesterüknek a nindzsafilmekben!

– És mikor lesz lomtalanítás a XII. kerületben? – kérdezte a mester.

– Pont holnap – válaszolt mozgóképes kultúránk jövőbeni reménysége.

– Akkor holnap kell forgatnod – dörzsölgette állát Emánuel. – Szeretném, ha vinnél magaddal még valakit.

– Kit?

– Rozit.

Beki arcáról ugyanolyan sebességgel fagyott le a mosoly, mint az enyémről.

– Mi?! – kérdeztük egyszerre.

– Szeretném, ha Rozi is látná, hogyan kell felkészült profiként elkészíteni egy filmes feladatot.

Olyan hirtelen pattantam fel, hogy a fémvázas székem nekicsapódott a mögöttem ülő rasztahajú srác padjának, aki ijedten rezzent össze, és közelebb húzta magához a telefonját. Megpróbáltam udvarias mosolyt erőltetni az arcomra, de ettől csak olyan lett a fejem, hogy Hannibal Lecter sírva könyörgött volna védőőrizetért.

– Már megbocsáss, tanár úr, de azt hiszem, pontosan tudom, hogyan kell profiként forgatni.

– Tényleg? – fonta össze izmos karját Emánuel. – Akkor a beadandó feladathoz milyen mozgóképes témát választottál?

– Milyen beadandó feladathoz?! – kiáltottam sérült önérzettel.

– Jesszusom… – zuttyant le székére a cuki médiatanár – azt se tudod, hogy beadandó feladatot adtam nektek?!

– Jó, most pont nem emlékszem minden részletre! – és valami érthetetlen okból még mindig üvöltöttem.

Beki feszülten pörgetett egy halványzöld ceruzát egyik ujjától a másikig.

– Tanár úr, nem szívesen mondok ellent, mert többnyire zseniális ötleteid vannak, de Rozinak talán fontosabb lenne az önállóságot megtanulnia. Meg aztán évente csak egyszer van lomtalanítás a kerületben és… bocs Rozi, tudod, mennyire bírlak… de nem szeretném, hogy a projektem sikere egy dilettáns bénázásán múljon.

A döbbenettől tátva maradt a szám. Hölgyeim és uraim! Íme a barátnőm! Amikor a véráram újraindult az agyamban, felhívtam Beki figyelmét, hogy a nénikéje a dilettáns, majd további anyai felmenőit illettem népiesen erotikus kifejezésekkel. Amikor már teljesen nyilvánvalóvá tettem, hogy csak vérfertőzés révén jöhetett a világra, akkor Emánuel közbevágott.

– Elég! Nincs több vita! Holnap együtt mentek a lomtalanításra! És Rozi!

– Igen?

– Ne feledd, hogy Beki a főnök!