Fordította

Horváth M. Zsanett

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Elena Armas: The Fiancé Dilemma

Copyright © 2024 by Elena Armas

First published by Atria, an imprint of Simon & Schuster.

Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency.

All rights reserved.

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

Borítódizájn © Simon & Schuster

Borítókép © Shutterstock

ISBN 978 963 568 548 6

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Török Judit

Ebook Hársfai László

Korrektúra Takács Andrea

Az olvasóimnak. (Igen, neked is! Szia, csajszi!)

Nincs semmi baj az elvárásaitokkal.

Egy szavát se higgyétek el annak, aki szerint túl sokat akartok.

ELŐHANG

Alig egy évvel ezelőtt…

Josie

A napon, amikor felveszed a telefont, és egy vadidegen a vonal végén bejelenti, hogy „én vagyok az apád”, tudod, hogy az életed gyökeresen meg fog változni.

Mármint, nézd csak meg Luke Skywalkert. Az ő élete fenekestül felfordult, miután a képébe vágták ezt a négy szót, és noha én sosem voltam az igazság letéteményese, akit a gonosz peremére taszítanak, és a telefonáló férfi sem egy géphangon hörgő, maszkos, galaktikus főgonosz volt, azért még az én világom is kibillent egy kicsit a tengelyéből.

Egyetlen telefonhívás alatt onnan, hogy volt egy szülőm, akiről semmit sem tudtam – kivéve, hogy Andynek hívják –, belecsöppentem egy olyan férfi életébe, aki huszonkilenc évvel ezelőtt történetesen együtt töltött az anyámmal „egy olyan éjszakát”. És ezen nyilvánvalóan az amolyan „szénában hempergő, egyszeri kalandot” értem, ami rendben is volna, igazán. Anya nem sokat mesélt nekem erről, sem a férfiról, akivel eljárta a „vízszintes lambadát”, de eleget mondott róla ahhoz, hogy ne nehezteljek apámra, és ne nyomasszanak a fogantatásom körülményei. Ez persze nem azt jelenti, hogy soha nem voltam kíváncsi. Már hogyne lettem volna! De többnyire megelégedtem azzal, amit tudtam. Na és, ha csak mi ketten voltunk anyával? Na és, ha kicsit más a családi helyzetünk, mint a többi gyereké? Na és, ha a családfám egyik főágát kénytelen voltam a tengeri állatos matricagyűjteményemmel kitölteni, melynek következtében ötödikben végig „medúzalánynak” csúfoltak? A medúzák csodálatos lények, indokolatlanul alábecsültek, úgyhogy vállaltam. Nem is számított olyan ritkaságnak, vagy furcsának, ha csak egy szülője van az ember lányának, és ahogy anya mondta mindig: „minden normális, amit kihozunk a sorsunkból”.

S mint kiderült, a sors azért tartogatott még néhány meglepetést számomra.

Mert közel három évtizednyi rádiócsend után apám váratlanul felhívott. Kiderült, hogy van keresztneve (Andrew, „nem Andy” – nyomatékosította), vezetékneve (Underwood), lakhelye (Miami) és nyilvánvalóan egy abbeli szándéka, hogy bevezessen engem egy új családba. Egy új világba. Egy olyan birodalomba, amiről sosem hittem volna, hogy valaha is a részese lehetek.

Még egy testvérem is van. Egy húgom. És Andrew Underwood? Egy igazi nagymenő.

És ezt nem úgy kell ám érteni, hogy „boldogult az életben”. Egy üzleti mogulról beszélünk, egy több millió dolláros vállalat tulajdonosáról, egy olyan névről, mely címlapokon szerepel, egy emberről, akit garantáltan saját sofőr fuvaroz mindenhová, és valószínűleg még helikoptere is van. Egy MLS-futballklub tulajdonosa, az ég szerelmére! Andrew Underwood nem csupán boldogult. Megfogta az isten lábát. Mindezt már én is tudtam, de nem azért, mert bemutatkozásként elhadarta nekem az érdemeit, hanem mert már a telefonbeszélgetés előtt is hallottam erről az emberről. Ahogy egész Green Oak, a megye, sőt, újabban az ország nagy része is.

Hát, ezért buggyant ki belőlem a nevetés. Hosszú, döbbent csend után kacarászni kezdtem. Ha nem ezt csinálom, akkor őszintén szólva letettem volna. Mert ez a férfi azt mondta nekem – Josie Moore-nak, szülővárosom polgármesterének, büszke kávézótulajdonosnak, a csillogó tárgyak lelkes gyűjtőjének és a törött kerámiák doktorának –, hogy az az ember, akinek a helyét a családfámon eddig egy ördögrája bitorolta, nem más, mint Andrew Underwood. Mi több, ez azt jelentette, hogy valami módon én magam is egy HBO-sorozatba illő, bonyolult, gazdag világ részese vagyok, ahol minden az örökség körül forog. Ez nem az én világom. Én egy kisvárosi lány vagyok, és ezt büszkén vállalom. Jó, igaz, hogy egy rövid időre eljegyzett egy politikus, és technikailag kis híján státuszfeleség lett belőlem, de az utolsó pillanatban sikerült megúsznom. Ennél közelebb sosem jutottam ehhez a világhoz. Én nem lehetek egy főmufti örököse. Na, ezért nevettem.

„Nem tréfálok, Josephine!” – dörögte Andrew ugyanazon a szigorú hangon, amivel a hírt közölte. De nem tudott rám ijeszteni, hát tovább kuncogtam. Ekkor hozta szóba anyát. Nem emlékszem, hogy pontosan mit mondott, csak az „Eloise”, és a „részvétem” szavakra, vagy ilyesmi udvariaskodásra.

Később rájöttem, hogy abban a pillanatban leblokkolt az agyam. Mintha elhangzott volna még valami arról, hogy egy asszisztens majd elintéz egy telefont, meg hogy Andrew értékelné, ha bizalmasan kezelném ezt a beszélgetést. És volt még valami a sajtóról is. De a hívás hátralévő részében lelassult velem az idő, és csak zsibbadtan bólogattam, meg egyszavas válaszokat motyogtam, amíg el nem némult a vonal.

Aznap éjjel szemhunyásnyit sem aludtam. Aggasztott a dolog. Olyannyira, hogy hagytam, hogy az egyik virágvázám kicsússzon az ujjaim közül, persze csak óvatosan, hogy aztán órákon át illesztgethessem össze a darabkákat, és… addig se kelljen gondolkodnom. Vagy legalábbis legyen egy kifogásom, hogy miért nem teszem. Magam sem tudtam biztosan. Mindig is azt hittem magamról, hogy szeretem a változást. Többnyire mások testálták rám, de fel tudnék sorolni néhány esetet, amikor én mentem elébe. Szeretem a kihívásokat. A változás kihívások elé állít, és nincs más választásom, mint végigcsinálni, olyankor egy időre minden más elhomályosul, és minden energiámat egyetlen dologra összpontosítom, hogy felülkerekedjek a problémán. Hogy győztesen kerüljek ki belőle.

Szerintem a változás az élet sója. Éberen és tettre készen tartja az embert.

Ám most először, szembesülve ezzel az új fejleménnyel, új küldetéssel, amibe belevághatok, az új lapokkal, amiket a sors leosztott nekem, nem izgalmat éreztem, hanem rémületet.

Mert miután elvesztettem anyát, elvesztettem minden reményemet, hogy valaha is megtudjam, kicsoda „Andy”. Hogy megtaláljam a kirakós hiányzó darabkáit, melyek azzá a nővé tettek, aki ma vagyok. Vagy egyszerűen választhassak, hogy akarom-e folytatni a keresést egyáltalán.

Most már nem volt választásom. Andrew kéretlen-kelletlen betolakodott az életembe, és kinyitott előttem egy ajtót.

A milliónyi kérdés, amiket eddig elfojtottam, egyszerre tört ki belőlem. Máris úgy éreztem, mintha egy másik Josie lennék.

„Minden normális, amit kihozunk a sorsunkból.”

Azt hiszem, már akkor tudtam, hogy kezdetét vette a változás.

ELSŐ FEJEZET

Most

Beledugtam a kezem a lekvárosüvegbe.

– Gyerünk már, gyerünk már, gyerünk már! – mormoltam, miközben a lekvár egy része kifolyt, ahogy egyre mélyebbre nyomtam a kezem, és eperpiros ragacs borította a bőrömet egészen a csuklómig. – Ne csináld ezt velem! Kérlek! Gyere már ki! Szépen, óvatosan.

– Mosi? – szólt ki Moe papa a nappaliból.

Megdermedtem, és megállt a kezem az üvegben. A fenébe! Ha nagypapa meglátná, mi ragadt a kezemre, életem végéig hallgathatnám. Hát még ha látná, hogy az összes lekvárt elpazaroltam, miután megígértem neki, hogy sütök neki egy sajttortát, akkor…

– Mosi! – szólt megint.

– Igen?

– Aegyő aeben.

A szememet forgattam.

– Hogy mondtad? – kérdeztem, bár egy részét értettem. Értettem a fogatlan Moe papa nyelvén.

– Van egy nő a kertben – ismételte, a beszéde ezúttal már tisztább volt, ami azt jelentette, hogy visszatette a fogsorát.

Felsóhajtottam, és lenéztem a kudarcba fúlt kísérletre, hogy levegyem azt a valamit az ujjamról. Inkább vajjal kellett volna megpróbálnom, vagy olajjal. És el kellett terelnem nagyapa figyelmét valamivel, hogy távol tartsam a konyhától.

– Miből gondolod, hogy nem megy el egyszerűen a ház előtt?

– Épp felfelé tart a veranda lépcsőjén. Nekem nagyon nem szimpatikus.

Hát, a francba. Valaki jött hozzánk?

– Mit mondtam neked a kukkolásról, mi? – szóltam, miközben kihúztam a kezem, és megragadtam az ujjamat.

– Látják, hogy úgy lesed őket, mint valami… – megpróbáltam erősebben húzni – hózentrógeres csodabogár.

Egy millimétert sem mozdult. Újra nekiveselkedtem.

– Tudom, hogy önkéntes polgárőrnek képzeled magad, vagy mi, de…

Megcsúsztak az ujjaim, szétcsúsztak a kezeim, és a könyököm nekiütközött a befőttesüvegnek, mire az hangos csattanással a padlóra zuhant eperpiros robbanásként.

– De mi van? – feleselt Moe papa. – És mi volt ez a zaj?

Eleresztettem egy halk káromkodást a teljes és abszolút rendetlenség miatt, amit a pulton, a padlón és, nos, magamon csináltam. Kezem-lábam, köntösöm csupa lekvár volt, körülöttem mindenütt üvegszilánkok hevertek a padlón.

– Csak elejtettem valamit. Nyugi, ura vagyok a helyzetnek.

Megszólalt a csengő.

Talán nem minden helyzetnek.

– Moe papa?

Hallottam a széknyikorgást, ami azt jelezte, hogy belehuppant.

– Moe papikám? – szólongattam a legédesebb hangomon, és megfordultam, hogy beletöröljem a kezem a… De hová lett a konyharuha? Mindegy, a köntösöm is megtette.

– Lennél olyan drága, és ajtót nyitnál helyettem?

– Nem hozzám jött – vágott vissza. – És nem szeretem az idegeneket. Nem tetszik nekem, ahogy kinéz. Különben is – tette hozzá rövid szünet után –, öreg vagyok.

– Ugye tudod, hogy a korod nem mentség mindenre?

Összeszedtem néhány üvegdarabot, majd óvatosan a mosogatóhoz tipegtem, és beletettem őket.

– Nem használhatod arra, hogy elhappold az utolsó csokis muffint, és az ajtónyitás alól sem ment fel.

Zsémbes morgolódás szűrődött ki a nappaliból, miközben még több üvegszilánkot gyűjtöttem a tenyerembe, és vártam, hogy Moe papa feltápászkodjon. Erre azonban hiába vártam, és egyre közelebb kerültem… a kiboruláshoz.

– Moe papikám, ugye…

Újra felharsant a csengő, olyan hangosan, hogy megijesztett. Összerezzentem, amikor éles fájdalom hasított a tenyerembe.

– Juj, a fenébe! – hördültem fel. – Francos üveg és francos…

A csengő harmadszor is megszólalt. És negyedszer is. És ötödször.

Behunytam a szemem, és frusztráltan kieresztettem a levegőt.

– Maurice Antonne Brown – sziszegtem dühösen. – Ha nem nyitsz ajtót tüstént, én esküszöm, hogy szétrúgom azt a makacs, ványadt valagadat…

– Jól van, jól van már! – morgolódott. Ismét reccsent a szék. A hangot lassú, súlyos lépések követték. Majd a bejárati ajtó nyikorgása, végül:

– Mie segíheek?

A jó fenébe! Néha üvölteni tudtam volna Moe papától.

Egy női hang válaszolt:

– Hogyan, kérem?

– Mie segíheek? – ismételte Moe papa, amilyen idegesítő volt.

Mondanám, hogy el sem tudtam hinni, hogy direkt kivette a fogsorát, de végül is miért lepődtem volna meg? Nagypapa mindig is rigolyás alkat volt, és amióta átesett egy enyhe agyvérzésen, ami miatt haladéktalanul össze kellett csomagolnom a holmiját, és ide kellett költöztetnem magamhoz, a mogorvasága nem ismert határokat, annak ellenére, hogy azóta szinte teljesen felépült.

– Én… – kezdte a nő. – Josephine Moore-t keresem. Biztos vagyok benne, hogy ez a helyes cím. Mindenki megerősítette a városban, akivel beszéltem.

– És? – volt képe visszakérdezni az öregnek.

Pillanatnyi csend után a nő kijelentette:

– És én, kérem, soha nem tévedek. És nem szeretnék még több időt vesztegetni, úgyhogy, ha lenne szíves idehívni Moore kisasszonyt, azt nagyra értékelném. Már régóta állok itt, és láttam, hogy az ablakból lesett engem. Nem tudom, hogy ezzel meg akart-e félemlíteni, de nem jött be. – Újabb szünet következett. – Volt már dolgom sokkal ijesztőbb alakokkal is, mint egy fogatlan, hózentrógeres vénember.

Felnyögtem. Legutóbb, amikor valaki „vénembernek” nevezte, Moe papa sikeresen elérte, hogy a megyei közlöny címlapjára kerüljünk. A fekete-fehér fotó, amelyen Otto Higgingsszel verekedett egy óriási ollóért – míg én ott álltam középen, széttárt karokkal és riadt képpel –, a mai napig kísértett rémálmaimban. Mindig is szerettem volna a közlöny címlapjára kerülni, csak azt kívántam, bárcsak ne ilyen szalagcím alatt: „Az ollók háborúja Green Oakban. A polgármesternek kihívást jelent a béke fenntartása”.

A folyosó felől meghallottam nagypapa vészjósló kuncogását. Nem volt ám olyan tündibündi hang. Ez volt az ő „rosszban sántikálok”-kuncogása, és pokolba a lekvárral, rumlival és köntössel – ja, és az algás arcmaszkkal is –, ez a kuncogás egyből cselekvésre sarkallt. Olyan tisztára dörzsöltem a kezem a menthetetlenül lekvárfoltos köntösömben, amennyire csak tudtam, és az ajtóhoz sprinteltem.

Két döbbent szempár pislogott rám. Nagypapa épp egy olyan kérdést készült nekem szegezni, amire nem akartam válaszolni, ezért elmosolyodtam, és – gyengéden, persze – félrelöktem az öreget az útból. Csak ekkor vettem észre, hogy a kezemet a vörös sötétebb árnyalata borítja. Ami határozottan nem lekvár volt, hanem vér.

Gyorsan beledugtam mindkét kezem a köntösöm zsebébe, és a nőhöz fordultam.

– Helló! – köszöntem neki, és rámosolyogtam. – Josie vagyok. Josephine Moore. Ez lennék én. Kezet ráznék veled, de… tudod, a bacilusok. Mit szólnál inkább egy könyökpacsihoz? – Kidugtam a könyökömet. – Úgy hallottam, ez a divat manapság. A kölykök meg… a fiatal felnőttek körében. Az interneten. Mindenütt.

A nő csak pislogott, tetőtől talpig végigmért, majd furcsa grimaszba torzult az arca.

– Na ezt nem. Nem. – Megrökönyödve nézett rám. – Mi a…

Úgy tűnt, mintha nem találná a szavakat, amikkel leírhatná, amit maga előtt lát.

– Miért nézel ki úgy, mintha egy pitéből ugrottál volna ki?

– Ja, ez! Én, ööö, csak… éppen sütögettem – magyaráztam nevetve. Pedig nem volt kedvem nevetni. Azt akartam, hogy véget érjen az este, és elkezdődjön egy új nap, amiben nem ragadt gyűrű az ujjamra.

– Csak egy kicsit rendetlen vagyok. A rendetlen pékek gyakoribbak, mint hinnéd. De nem értettem a neved. Én Josie vagyok, ahogy ezt már megállapítottuk.

A nő arcáról lehervadt a grimasz. Valamelyest.

– Bobbinak hívnak – felelte egy fejrázással, ám rövid, szőke haja meg sem libbent az arca körül. – Bobbinak, i-vel. Bobbi Shark.

Pillanatnyi kínos csend következett.

– Nagyon szép név – nyögtem ki végül. – Be szeretnél jönni, Bobbi?

Felszaladt a szemöldöke.

– Úgy viselkedsz, mintha most hallanál rólam először. Már várnod kellett volna engem.

Még jó, hogy az arcmaszk eltakarta a ráncokat a homlokomon, mert azért csak emlékeztem volna arra, ha egy Shark nevű illetőt várok a házamba. Igaz, nem ez lenne az első eset, hogy valaki a legfurcsább órában jelenik meg a küszöbömön, hogy követeljen tőlem valamit.

– Ahogy mindenkinek mondani szoktam – kezdtem, és félreálltam, majd a vállammal szélesebbre tártam az ajtót. A mosolyom még sosem volt ilyen természetellenesen széles. – Gyere be, és addig beszélgetünk, ameddig csak akarsz, bármiről, amiről csak akarsz.

Éles pillantást vetettem a bal oldalamon lecövekelt öregre.

– Moe papa addig bemegy szépen a konyhába, és feltakarítja azt a kis rendetlenséget, amit hátrahagytam. Aztán készít nekünk egy csésze teát. Ugye, nagypapa?

Moe papa morgott valamit, de becsületére szóljon, hogy azért sarkon fordult, és bemasírozott a konyhába.

Amikor visszafordultam Bobbihoz, láttam, hogy esze ágában sincs belépni a házamba.

– Vagy – ajánlottam fel, elnyomva egy sóhajt. – Beszélgethetünk itt az ajtóban. De ebben az esetben elfelejthetjük a teát. Félek, nincs olyan hangulatban, hogy idehozza nekünk.

A vicc azonban süket fülekre talált. Sőt, talán meg sem hallotta, az ingerült pillantásából ítélve.

– Azt sem tudod, ki vagyok – kontrázott Bobbi. – Mégis behívnál?

Alaposan megfontoltam a választ.

– Hát, gyanítom, hogy nem vagy vámpír, úgyhogy…

– Na ne! – szakított félbe. – Hagyd már abba ezt a cukiskodást!

Összepréseltem a számat.

– Oké, először is, azonnal le kell állnod azzal, hogy idegeneket hívsz be a házadba, de villámgyorsan – pirított rám döbbenetesen szigorú hangon.

– Másodszor pedig – folytatta, közben kinyújtotta a kezét, és hadonászni kezdett az arcom előtt. – Ez? Bármi is akar ez lenni. Nem lesz jó. Így nem nyithatsz ajtót. Még az ablakon sem nézhetnél ki ilyen állapotban.

Felsóhajtott.

– Hát nem politikában utazol?

– Én…

Végképp elvesztettem a fonalat. Eleve fogalmam sem volt, hogy mi folyik itt.

– Nem szeretek politikusként gondolni magamra. Persze, én vagyok a város polgármestere, de egy ilyen kis helyen ez csak egy önkéntes szerep. A legtöbb napon nem is kell csinálnom semmi polgármesterit.

Máskor pedig a képletes tűzoltás egész éveket faragott le az életemből. Hirtelen eszembe jutott valami.

– Egy pillanat. Carmenről van szó?

Bobbi felvonta a szemöldökét.

– Már elnézést, de kiről?

Végignéztem az előttem álló nőn – az ezüstszürke gyapjúkabáton és a szegély alól kikandikáló bőrcsizmán. A makulátlan sminken, sima hajon és a kendőzetlenül magabiztos fellépésén.

Vajon Clarksonék annyira felbőszültek a kerítésügyön, hogy felbéreltek valami menő nagyvárosi ügyvédet?

– Csak az idődet vesztegeted – jelentettem ki végül. – Csak icipici baleset volt. Clarksonék rengeteg pénzt pazarolnak olyan dologra, amit egy civilizált beszélgetéssel is meg lehet oldani. Senki sem tehet arról, hogy Carmen megszökött. A tehenek nem olyan lusta állatok, mint a legtöbben hiszik. Nagyon csendesek tudnak lenni. Robbie Vasquez pedig nem tudhatta, hogy mit csinál, amíg nem szerelte fel a biztonsági kamerákat az istálló köré. Nem számított rá, hogy Carmen kisurran. Én nem is birtokháborításnak nevezném, csak egy kis hancúrozásnak Clarksonék marháival. Ha engem kérdezel, csupán rátört az ösztön.

„Bobbi i-vel” úgy pislogott rám, mintha épp most növesztettem volna egy második fejet. Vagy mint aki azon tanakodik, hogyan vághatná le, és hol áshatná el örökre.

Jóságos ég, komolyan be akartak perelni? Robbie-t is be akarták perelni? Görcsbe rándult a gyomrom.

– Kérlek, ne perelj be minket! Esküszöm, hogy megjavítjuk azt a kerítést.

Bobbi lehunyta a szemét, majd mormolt valamit.

– Ez a legrosszabb rémálmom.

– Ez most igen vagy nem? Mert esküszöm, Shark kisasszony, semmi szükség…

– Te! – vágott közbe a nő. – Ez. Marhák. Carmen nevű tehenek. Kerítések. Istállók. Ez… az időjárás. A friss levegő. A tény, hogy egy árva Starbucksot sem láttam, amióta elhagytam a repteret. Ez az egész.

Szóra nyitottam a számat, de elhallgattatott a mutatóujjával.

– Azt sem tudod, mi folyik itt, vagy miért jöttem, pedig biztosítottak arról, hogy tájékoztattak téged, és mindenre rábólintottál. Írásos megerősítést is kaptam erről. Megmutathatom az e-maileket, akár ünnepélyesen megesküszöm, hogy mindegyiket cc-zték neked is.

Az e-maileket?

Az…

Felvillant egy kép a lelki szemeim előtt. Egy emlék.

Bobbi folytatta:

– És én még azt hittem, az előző kapcsolatom mérgező volt, de az ügyfelek rosszabbak egy egoista partnernél, aki azt képzeli, hogy szívességet tesz neked azzal, ha bemeséli neked, hogy te vagy a hülye.

Előhúzta a telefont a kabátja zsebéből, és koppintgatni kezdett a képernyőn.

– Erről még hallani fog a főnök. Ez egy egész nappal visszavet minket, ha nem kettővel. Tiszta időpazarlás!

„Erről még hallani fog a főnök.”

A „főnök”.

Lenyeltem a gombócot a torkomban, alig bírtam kinyögni a következő szavakat:

– Tulajdonképpen ki is vagy te?

A manikűrözött körmök kopogása elhallgatott. Döbbent pillantást vetett rám.

– PR-szakértő vagyok. Méghozzá drága. Te is tudnád, ha elolvasnád az e-maileket.

Hirtelen mintha eszébe jutott volna valami.

– Van itt internet, ugye? Tudom, hogy ez egy félreeső hely, és itt van ez a… – körbenézett – sok fa, hegy, a természet, meg, tudod, fakunyhó-életstílus, ilyesmi. De nektek azért van itt internetetek. Ugye?

Hogy őszinte legyek, azt kívántam, bár ne lenne.

Így legalább lenne egy jó kifogásom a PR-szakértő felé, akit csak egy ember küldhetett. Az apám.

Andrew Underwood.

Lenne kifogásom, amiért szemérmetlenül figyelmen kívül hagytam Andrew legutóbbi kommunikációs kísérleteit. Valami jobb, mint: „azt reméltem, hogy végül össze tudom szedni a bátorságomat, hogy elolvassam őket”. Vagy valami más, mint: „sajnálom, nem tudok végigülni még egy Zoom-hívást veled és az asszisztenseddel, miközben ő úgy tesz, mintha jegyzetelne, mert csak kínosan bámuljuk egymást”. Vagy…

– …az apád. – Bobbi hangja visszarántott a jelen beszélgetésbe.

Mert elkalandozott a figyelmem. Ő pedig egész idő alatt beszélt valószínűleg arról, hogy miért jött, ki küldte és mi a csudáért. Ekkor eszembe jutott valami.

– Várj csak. Andrew itt van?

Bobbi elutasítóan legyintett.

– Nincs. Túl elfoglalt ahhoz, hogy ilyen csip-csup ügyekkel foglalkozzon.

„Ilyen csip-csup ügyekkel.”

Milyen csip-csup ügyekkel?!

Zúgott a fejem a lehetséges válaszoktól erre a kérdésre, és én…

– Úgy látom, nem igazán figyelsz rám, Josephine – jelentette ki Bobbi.

Ebben nem tévedett.

– Akkor azt hiszem, nekem kell tájékoztatnom téged – sóhajtott fel. – Már megint.

Egy pillanatra megérintette a halántékát.

– Van egy kis probléma. Nos, pontosabban te vagy a probléma.

Összerezzentem.

– Kicsit színesre sikeredett a múltad – folytatta. – Nem akarlak elítélni a sok eljegyzés miatt, nekem elhiheted. Nem is számítanának, ha nem Andrew lánya lennél, vagy ha nem a lehető legrosszabb pillanatban bukkantál volna fel.

– Ő hívott fel engem! – tiltakoztam erőtlenül. – Nem bukkantam fel sehol. Ami azt illeti…

– Adalyn nem hagyott neki más választást – vágott vissza Bobbi.

Görcsbe rándult a gyomrom, amikor eszembe jutott az ultimátum, amit Adalyn adott Andrew-nak, miután megtudta, hogy testvérek vagyunk. Senki sem sejtette, még kevésbé számított arra, hogy a nő, akit Andrew korábban ideküldött Green Oakba a cég egyik filantróp megbízatásának végrehajtására, nem más, mint a húgom. Adalyn sem, én pedig a legkevésbé sem, bármennyire is örültem, hogy Adalynt addigra már barátomnak nevezhettem, amikor végül kipattant a hír.

– Szakmai véleményem szerint apátok rosszul kezelte ezt az egészet. És most, egy évvel később, ezzel a vezekléssel, vagy tudom is én, mi a szándéka, tovább rontotta a helyzetet amikor beszámolt a Time magazinnak rólad és erről a helyről.

A cikk a múlt héten jelent meg. Nem voltam biztos benne, hogy mit rontott bármin is, de azt tudtam, hogy megjelent a nevem egy négyoldalas cikkben, mely Andrew Underwood életéről és üzleti sikereiről szólt. Azt is tudtam, hogy az újságíró, aki a cikket írta, miként hivatkozott rám.

Egy „ballépésként”.

Bobbi folytatta.

– És ahogy én előre megmondtam, valaki elég kíváncsi volt ahhoz, hogy keresgélni kezdjen, és az egész ügyből olyan szappanoperát kerekítsen, amire senkinek sem volt szüksége. Ez nem vet jó fényt Andrew-ra. Veszélybe sodorja az imázsát, a vállalkozását, és mindazt, ami kockán forog a közelgő visszavonulása előtt. – Egy pillanatra elhallgatott. – Nem is mellesleg fenyegetést jelentesz.

Erre köpni-nyelni nem tudtam.

– Én?

– Te Andrew nagy ballépése vagy – magyarázta Bobbi, a képembe vágva az újságíró által használt kifejezést.

Elsápadtam az algapakolás alatt, amikor kiejtette a száján ezeket a szavakat.

– Évtizedeken át a szőnyeg alá söpört téged, ami nem is olyan szokatlan dolog. El sem hinnéd, hogy a híres személyiségek mennyi zabigyereket tartanak titokban. De ő…

– Én… – szóltam közbe fejrázva. – Én nem vagyok senkinek a semmije. Én csak… a lánya vagyok.

– És most már mindenki tudja, hogy elhagyott téged, Josephine – jelentette ki Bobbi visszavonhatatlanul, és önkéntelenül hátráltam egy lépést. – Ezt az édes, kisvárosi lányt, aki tizenhét évesen elvesztette az anyját, és egyedül kellett boldogulnia, miközben az apja milliókat keresett Miamiban.

Ismét felemelte a kezét, és folytatta a hadonászást.

– Ezt az édes, kisvárosi lányt, akit az apja hiánya olyan mélyen elcsüggesztett, hogy rendületlenül és eredménytelenül kereste a szeretetet más férfiaknál. Ezt az édes, kisvárosi lányt, aki nem egy, nem kettő, nem is három, hanem mindjárt négy nagyon is különböző férfit csavart az ujja köré, akiket aztán úgy hajított félre, mint a szemetet. Az esküvőjük napján.

Fagyos lett a hangja.

– Úgy hangzik, mintha egy szappanopera-hősnő lennél, komolyan. Megdöbbent, hogy egy ilyen eszes férfi nem látta előre, hogy mennyit árt ezzel az imázsának, és mekkora veszélynek teszi ki az örökségét.

„Veszélynek teszi ki az örökségét.”

Most már égővörös volt az arcom. Az egész testem, a bőröm a köntösöm alatt pillanatról pillanatra egyre forróbb lett.

– Ez nem is állhatna távolabb az igazságtól.

– Nem-e? – kérdezte Bobbi egy vállrándítás kíséretében. – Talán meghallgathatnád a Filthy Reali-Tea című podcastot. Harmadik évad, tizenkettedik epizód, tizennyolcadik perc. Részletesen boncolgatják az egész szitut. Megdöbbentően éleslátó következtetésekre jutnak. Részben ez az oka annak, hogy idejöttem.

Döbbenten pislogtam.

– Mi… – A fuldoklásra emlékeztető hörgéstől meg sem tudtam szólalni.

– Miféle podcastról beszélsz?

– Egy olyanról, aminek heti kétmillió hallgatója van – felelte. – Ha az összes platformot beleszámoljuk, beleértve a videót is.

Leesett az állam, Bobbi pedig olyan pillantást vetett rám, amit nem tudtam mire vélni.

– Elköltöznél Miamiba?

Megszédültem, az ájulás kerülgetett.

– Azok után, ahogy a mai est alakult, szerintem jobban tennéd. Nagyobb szükséged van rám, mint gondoltam. De arra ne számíts, hogy segítek neked összepakolni. Hacsak nem érjük el az első járatot, ami elvisz innen. Csak átmenetileg, és az öreg is jöhet, bár jobban örülnék, ha inkább nem jönne. Beköltöztetünk egy csinos kis lakásba, megjelensz Andrew mellett a rendezvényeken és nyilvános szerepléseken, átvészelnétek a vihart. Egységes frontként lépnétek fel.

Bobbi visítása egyre élesebb lett, még a fülem is belesajdult, és a fejemhez emeltem a kezem. A halántékomhoz. Megtapogattam az arcomat, próbáltam megállapítani, hogy ég-e a bőröm, de nem éreztem semmit. Égett volna a bőröm? Csak egy lázálom volt ez az egész? Annyira… letaglózott. Annyira… közel kerültem ahhoz, hogy valami óriási hülyeséget csináljak. Például… hogy sikoltozva, a köntösömet tépve bevessem magam az erdőbe. Minél messzebb ettől a beszélgetéstől. Akkor is, ha ez azt jelenti, hogy pucéran rohangálnék az éjszaka közepén. Én csak…

– Az mi? – hördült fel Bobbi, amitől majdnem felsikoltottam. – Nekem erről miért nem szólt senki?

Ismét a PR-szakértőre pislogtam, és követtem a tekintetét a kezem felé. Jézusom!

– Ja, ez csak lekvár. Talán vérzik is egy kicsit, mert megvágtam magam, de…

– Nem! – hőbörgött Bobbi. – Nem az.

Rámutatott a gyűrűsujjamra.

– Hanem ez.

– Ja? – suttogtam. – Az csak az eljegyzési gyűrűm. Nem…

– Miért nem szólt nekem senki, hogy megint eljegyeztek?

Megint?

– Mert…

– Egy pillanat – vágott közbe. – Fogd be. Várj csak.

Behunyta a szemét, és olyasmit tett, amire nem voltam felkészülve. Bobbi felnevetett. Nevetett! Nem volt szép hang. Rozsdásan csikorgott, szinte… gonoszul.

– Ez mindent megváltoztat.

Annyira elfáradtam. Végeztem ezzel az egésszel. Egyszerűen…

– Mi változtat meg mit?

– Hát ez – mondta, és felemelte a kezemet. – A pasinak szívás, de ez kiváló hír. Nekünk. Neked, nekem, Andrew-nak, a munkámnak. Ennek a katyvasznak.

Hiába kerestem a módját a fejemben, hogyan magyarázhatnám meg ennek a nőnek, hogy ez csak egy félreértés; hogy ez egy régi eljegyzési gyűrűm, ami az ujjamra ragadt. Nem új. Hogy néha hülyeségeket csináltam, például újra felpróbáltam őket… nosztalgiából? Magányosságból? Szimpla ostobaságból? És hogy amikor stresszes voltam, az ujjaim és a bokáim megdagadtak, és nos, a gyűrűk véletlenül az ujjamra szorultak. De már túlléptem ebben egy határt. Már azelőtt túlléptem, hogy ő ideért volna, és a lekvárból is látszott, milyen csapnivalóan oldottam meg a problémáimat, ha pánikba estem.

És ez a nő most azt hitte, hogy eljegyeztek? Megint. Ötödszörre is. És ez valahogy mindent megváltoztatott.

Én… Jaj, istenem. Hányingerem támadt. Időre volt szükségem, hogy átgondoljam. Nekem…

Megakadt a figyelmem valamin Bobbi háta mögött.

Nem is valamin, valakin. Egy férfin. A kocsifelhajtó végén állt.

Valószínűleg ő is felfigyelhetett ránk, mert felénk fordult. Kusza haja a piszkosszőke különböző árnyalataiban fénylett, és láttam az orrnyergére tolt szemüvegét. Ahogy közelebb lépett, az utcai lámpa fénye az arcára vetült.

– Matthew? – buggyant ki belőlem ösztönösen.

Bobbi is odanézett.

– Az meg ki? A vőlegényed? Remek. Úgyis neki is részt kell vennie ezen a beszélgetésen. Mit szólnál egy szép, nagy esküvőhöz? – folytatta, és széles mosolyra húzta a száját. – Megszervezünk egy emlékezetes esküvői bejelentést. Nem spórolunk semmin. Andrew fizeti a banzájt. Apuci kisegíti a kislányát. Az emberek odavannak az esküvőkért. A tékozló apa, ahogy az oltárhoz kíséri a menyasszonyt, és jöhet a „boldogan éltek, míg meg nem haltak”. És ezzel pikkpakk hatástalanítottuk a PR-bombát. Apa és lánya között szent a béke. Megmentettük Andrew jó hírét. Elhárítottuk a válságot. Az idegesítő podcastosokat elhallgattattuk. Senkinek sem kell elköltöznie sehová. Bobbi nyer, és győztesen térhet vissza a civilizációba.

Mintha egy pillanatra megállt volna az idő.

„Hatástalanítottuk a PR-bombát. Apa és lánya között szent a béke. Megmentettük Andrew jó hírét. Elhárítottuk a válságot.”

Ekkor valami a helyére került bennem.

A kezem szinte magától emelkedett a levegőbe, és mindenki meglepetésére – az enyémre, Bobbiéra, és minden bizonnyal Matthew-éra is – torkom szakadtából elbődültem:

– Szia, édesem!

Matthew hátrahőkölt, és én imádkoztam, hogy belemenjen a dologba. Hisz jól ismert. Tudta, milyen vagyok.

– Életem szerelme! – kiáltottam még hangosabban. – Végre hazajöttél!

Mint mondtam, nem igazán megy nekem a problémamegoldás, ha stressz alatt állok.

MÁSODIK FEJEZET

Matthew szeme elkerekedett.

A fenébe.

Aztán a homlokát ráncolta.

Szent szar.

– Kérlek! – tátogtam.

Matthew, akit a vizes hajából ítélve bizonyára elkapott a vihar, mely az imént söpört végig Green Oakon, hátranézett, majd magára mutatott.

– Én? – tátogta vissza.

Oké, a francba.

Ez nem egészen úgy alakult, ahogy azt elképzeltem. De végül is mire számítottam? Nem ezt terveztem. Matthew a húgom legjobb barátja volt, és tudtam, hogy valamikor a hétvégén Green Oakba érkezik, de még azt sem tudtam, miért jött, és mit keresett itt a kocsifelhajtómon. Talán úgy döntött, hogy beugrik útban a Lusta Jávor felé? Adalyn adta meg neki a címemet? Miért volt nála egy táska? Hová lett a kocsija? Bárcsak tudtam volna ezeket az információkat, de végül is Adalyn legjobb barátja volt. Nem az enyém. Matthew és én nem voltunk jóbarátok, csupán ismerősök. Fogjuk rá. Már ha lehet így nevezni két embert, akik a csoportos csevegés közben váltottak néhány SMS-t, de személyesen még sosem találkoztak.

Én pedig életem szerelmének neveztem őt. Hangosan. Igazán hangosan.

Leesett az állam.

Az imént az életem szerelmének neveztem.

Nagyot nyeltem, és visszafordultam Bobbihoz. Sötét szemét rám emelte. Méricskélt engem. Nem. Ezen a ponton már nem hátrálhattam meg. Arról szó sem lehetett. Még azt hitte volna, hogy problémáim vannak. Igazi problémáim, nem olyanok, amiket az imént vágott a fejemhez. Ismét Matthew Flanaganre pillantottam, Adalyn legjobb barátjára, egyben – néhány perce – az én imádott vőlegényemre. A gondolattól megint megszédültem, de ebből még ki lehetett hozni valamit. Tudta, hogy én vagyok az. Josie. A legjobb barátja nővére. Sejthette, hogy valami nem stimmel.

Matthew megmozdult. Végre! Felemelte a lábát, és… tett egy lépést előre. A tornác felé.

Megkönnyebbülten kieresztettem a levegőt, amit eddig visszatartottam.

– Ó, egek, már úgy hiányoztál! – mondtam még mindig hangosan. – Én is hiányoztam neked, ugye, édes… kis… muffinom?

Erre felszaladt a szemöldöke, mint két kis barna zászló.

– Ó, nem muszáj válaszolnod – legyintettem gyorsan. – Már tudom a választ, mintha a szívembe lenne vésve. Biztos vagyok benne, hogy rettenetesen hiányoztam neked. Mert szeretjük egymást, és a szerelmesek már alig várják, hogy, tudod, enyeleghessenek. Smacizzanak. Szerelmeskedjenek.

Bobbi felnyögött mögöttem.

Matthew járása egy pillanatra bizonytalan lett.

Egyiküket sem hibáztattam. Én is megdöbbentem magamon.

Megráztam a fejem és lesiettem a lépcsőn, csökkentve a távolságot, amit a rögtönzött vőlegényemnek egy örökkévalóságig tartott megtenni, és nem törődtem azzal, hogy a szívem majd kiugrott a helyéből.

Megállt a veranda alján, mielőtt felpillantott, és elnézett jobbra, majd balra. Mintha vizsgálódna. Elemezne. Azután a szeme találkozott az enyémmel. Nagy, barna szeme volt, de most gyanakvóan hunyorgott rám szemüvege mögül, mely még párás volt az esőtől. Volt valami a tekintetében. Valami zavaró, amit nem tudtam mire vélni. Valami, amiből arra következtettem, hogy még mindig azon gondolkodik, mit tegyen. Éreztem, hogy könyörgök neki, még ha hangtalanul is. Végül megváltozott a tekintete, én pedig újra visszatartottam a lélegzetemet.

– Ez vagyok én – jelentette ki, és nedves puffanással feltette a bakancsát a veranda utolsó lépcsőfokára.

– Bébi.

Megköszörülte a torkát.

– A te édes kis muffinod. Amiről majd később beszélünk. Most csak örülök, hogy végre… hazaértem. Kezdődhet az enyelgés.

Egy pillanatnyi csend következett. És Matthew bizonyára zavarnak hitte a megkönnyebbülésemet, mert egy jelentőségteljes pillantással kijelentette:

– Most pedig vonszold ide a popsid, és adj egy cuppanósat.

Bobbi felsóhajtott, majd kendőzetlen undorral morgott valamit.

Én azonban nem tétováztam. Ahogy kérték, akcióba lendültem, levetettem magam a verandáról, és Matthew mellkasán landoltam, mintha rendszeresen smárolnék ezzel a pasival. Nem így volt, mindenesetre köré fontam a karomat, és a mellére hajtottam a fejem. Ő pedig… csuromvizes volt. Matthew ruhája teljesen átázott, beleértve a bőrdzsekijét is, és éreztem, ahogy a köntösöm magába szívja a nedvességet. A bőröm lehűl. Azt is éreztem, hogy a teste megfeszül és mereven az enyémhez simul. Miért?

Diszkrét köhécselésre eszméltem.

Bobbi. Igaz is.

Egy halk köszönömmel lehámoztam magam Matthew mellkasáról, amitől még dermedtebb lett a tartása, és a tornácon álló nőhöz fordultam.

– Bocs – szabadkoztam mosolyogva. – Egy pillanatra elragadtattam magam. Még a mézeshetek szakaszában vagyunk. Ugye, Mattsie… szivi?

Matthew hallgatott, és látszólag ismét elbizonytalanodott. Szerencsére gyorsan összeszedte magát.

– Aha. Totál.

Elfordult tőlem, és Bobbira esett a tekintete.

– És ezért vállalom a teljes felelősséget – jelentette ki furcsa vihogással. – A nevem Matthew. Flanagan. És ez az otthonom. Ő pedig… – lendítette a karját a vállamra – az én kicsi szívem csücske.

– Bobbi – mutatkozott be a hívatlan vendég grimaszolva. – Shark. Én nem vagyok senki tulajdona, és nincs semmim, kivéve talán a túl sok kriptovalutát, hála a kétes pénzügyi tanácsoknak.

– Szupi! – nyikkantam fel. Hangosan. – Most, hogy ezt elintéztük, és átestünk a bemutatkozáson, mit szólnátok, ha…

– Mióta jártok jegyben? – kérdezte Bobbi.

Matthew furcsán felhorkant, amit egy fülsértő nevetéssel lepleztem, mielőtt válaszoltam:

– Hat örömteli napja.

Bobbi gyanakvóan méricskélt minket.

– Ez volt a legromantikusabb lánykérés – tettem hozzá. – A kedvencem, mind közül.

Éreztem, hogy Matthew rám mered, átható tekintete szinte lyukat fúrt az arcomba.

– Miért kérded?

– Fontos információ – felelte Bobbi egy lazának szánt vállrándítással. Engem azonban nem tévesztett meg. Odalépett a korláthoz, és rákönyökölt az egyik virágcserép mellett.

– És ha megkérdezhetem, mégis hogy kérte meg a kezed?

– Egy romantikus piknik keretében – vágtam rá gyorsan, és éreztem, hogy Matthew karja megfeszül a vállamon. Bobbi felvonta a szemöldökét.

– Naplementekor – tettem hozzá, és ahogy úgy bámult engem, hogy szinte ömleni kezdett belőlem a szó. – Kihajtottunk egy napraforgómezőre, egyórányira Green Oaktól. Én nyári ruhában voltam, ő pedig fehér ingben. Abban a lenge fajtában, ami olyan jól áll a pasiknak. Ami kihangsúlyozza az alakjukat.

Bobbi összepréselte az ajkát.

– Ismerem a típust.

– Rozét kortyolgattunk – folytattam, és már semmi sem állíthatott meg. – És sajtot ettünk, amit hihetetlenül vékony szeletekre vágott, pont úgy, ahogy én szeretem, és mielőtt észbe kaphattam volna, letérdelt elém, és a napraforgók közül előbukkant egy kismalac, és odakocogott hozzánk a tömpe kis lábain. Megállt Matthew lábánál, a nyakában egy masnira erősített levéllel. Kibontottam a levelet, és majd kiugrott a szívem a mellkasomból a kérdés láttán, ami rá volt írva. Azután kimondta a szavakat: „Hozzám jössz feleségül?”

A részletgazdag lánykérési sztorit néma csend követte, szinte hallani lehetett a szívdobogásomat.

– Milyen szerencsés, kreatív férfi vagyok – szólt egy halk hang az oldalamon.

Bobbi oldalra billentette a fejét.

– Egyetértek – mondta, és elindult lefelé a lépcsőn. – Holnap folytatjuk. El sem hiszem, hogy ezt mondom, de úgy tűnik, lehet, hogy én leszek az esküvőszervezőtök is.

– Elnézést, az esküvő… – kezdte Matthew, és lehullt a karja a vállamról.

Éles pillantást vetettem rá, amit egy mosollyal lepleztem.

– Fáradt vagy. Aludnod kéne. És még enyelegnünk is kell, emlékszel? Szóval mi lenne, ha elbúcsúznánk Bobbitól, és bemennénk, majd leülnénk beszélgetni? Kettesben.

– Ez kitűnő ötlet, Josephine – szólt Bobbi, aki már mellettünk állt. – Avasd be a vőlegényedet is. És ki ne hagyd a bazi nagy kisvárosi lagziról szóló részt. Apuci fizeti, semmi sem lehet túl drága.

Mondani akartam valamit, de Matthew arckifejezése láttán a torkomon akadt a szó. Egy gyors pillantással tetőtől talpig végigmért. Először megdöbbent, azután elsápadt.

Végignéztem magamon, és eszembe jutott, hogy mit lát.

– Erről folyton megfeledkezem. Csak egy kis lekvár – magyaráztam.

Matthew, aki egy kicsit magasabbnak és szélesebbnek tűnt most, hogy így állt előttem, megingott. Ám meglepetésemre csupán annyit mondott:

– Josie?

Értetlenül néztem rá, és eltűnődtem, vajon miért mondja így a nevemet.

Bobbi megveregette Matthew vállát.

– Gratulálok, nagyfiú. Reméljük, hogy ez a gyűrű már az ujján is marad. Legalábbis elég sokáig ahhoz, hogy sikeresen rendet tegyek ebben a káoszban. De majd kidolgozzuk a részleteket, és hogy mit kezdjünk a médiával. Holnap… Ó, lehet, hogy inkább Miamiban kellene tartanunk az esküvőt? Hm, erre is alszom egyet. Úgy bizony. Most pedig, nagyon örültem, de csá.

Matthew rám nézett, az arcából kifutott a vér, és szerencsétlen képet vágott. Nem tűnt megdöbbentnek, zavartnak vagy akár dühösnek. Csupán… elkeseredettnek.

Szétnyílt az ajkam, de mielőtt megszólalhattam volna, kinyújtotta a kezét, és megragadta a csuklómat. Felemelte a bal kezemet, finoman, lassan, az érintése hideg volt és nyirkos, ahogy megfordította a tenyeremet.

– Matthew… – kezdtem.

De csak ennyit sikerült kimondanom, mielőtt Moe papa kirontott az ajtón, a kezén rózsaszín gumikesztyűvel, és egy sárga csillagos köténnyel a derekán.

– Ahhoz nekem is lesz egy-két szavam! – kiabálta hadonászva, ezzel gyakorlatilag magára vonva minden ember és állat figyelmét tízméteres körzetben. – Az én Josie-m nem megy Miamiba. És én sem megyek!

Nagypapa szinte átdöfte a pillantásával a férfit, aki még mindig a kezemet fogta.

– Minek szorongatja a kezed az a csenevész lószúnyog, Josie? Igen, te. Úgy tátogsz, mint egy partra vetett hal. Nem viszel te senkit Miamiba!

– Jézusom, nagypapa! – förmedtem rá, és egy gyors pillantást vetettem Bobbira, de ő… már eltűnt. – Megtennéd, hogy…

– Te csak ne jézusom, nagypapázz itt nekem! – feleselt az öreg, és a korláthoz lépett. – Te…

Elhallgatott, és a hátunk mögé bámult.

– Otto Higgings! – bömbölte. – Vonszold vissza a nyeszlett valagadat a házadba! Neked ehhez semmi közöd, te lepcses szájú szárazkóró!

Elmormoltam egy halk káromkodást. Nem kellett megfordulnom, hogy lássam, hogy a szomszédom – nagypapa esküdt ellensége – az udvar túloldalán áll, és élénk érdeklődéssel szemléli az eseményeket. Mert persze hogy ott volt. Hát persze…

Valaki megrántotta a kezemet.

Újra Matthew-ra koncentráltam, aki lefelé bámult, és mostanra az a kevéske szín is eltűnt az arcából. Követtem a pillantását. A kezem még a kezében volt, tenyérrel felfelé, és tisztán látszott a vágás. Már alig vérzett, de a tenyerem egy része sötétebb vörösben pompázott, mint az eperlekvár.

– Josie – suttogta Matthew. – Te vérzel.

– Ó – szóltam, és elhúztam a kezem, hogy beletöröljem a köntösömbe.

– Ne izgulj, csak egy kis… – Elhallgattam. – Matthew?

Lecsukódott a szeme, és mielőtt bármit tehettem volna, elterült a földön, mint egy zsák krumpli.