S. A. COSBY

A HAMVAK
KIRÁLYA

S. A. Cosby: King of Ashes

Copyright © 2025 by S. A. Cosby

Hungarian translation © Sepsi László, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

S. A. Cosby: King of Ashes

Flatiron Books, New York, 2025

Fordította: Sepsi László

ISBN: 978 963 598 536 4 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Ligeti Szilvia, Kővári Bettina

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: thriller

Todd Robinsonnak.

Éljenek soká a gangszták.

Az emlék hinni tud, mielőtt a tudás emlékezne.
Hosszabban hisz, mint ahogy észbe jutna,
hosszabban, mint amin tűnődhet a tudás.

WILLIAM FAULKNER

(Géher István fordítása)

Minden birodalom vérből és tűzből születik.

PABLO ESCOBAR

ELSŐ FEJEZET

Az anyjáról álmodik.

Az asszony mahagóni bőrét sötétebbre színezi a szépia szűrő, amely oly különössé teszi az álom pergő képeit. Tágra nyitja szentjánosbogárként csillogó, mélyen ülő szemét. Hátul rövidre nyírt, a feje tetején göndör haja mintha szintén fénylene. A nővérruhát viseli, amelyben utoljára látta aznap. A nadrágja bal szárának alján apró vércseppek, akár egy absztrakt hennatetoválás.

Álmában kinyújtja a kezét az anyja felé, nem azt a kezét, amelyen tizenkétezer dolláros órát hord, hanem a tizenhat éves énjének kezét. De mielőtt megérinthetné, az asszony elhalványul, akár egy fordítva működő polaroid kép.

Aztán felébred, nyelvén az anyja nevével.

A mellette fekvő nő íze ugyancsak megtölti a száját. Várja, hogy a nyelve és a szégyenérzete rátaláljon. A nő megfordul, egyik izmosan szép világosbarna combját átveti a lábán, és elsuttogja a nevét.

– Roman.

Ünnepélyesnek hangzik, akár egy imádság. A másik oldalára fordul, háttal a nőnek. Tudja a művésznevét, csak most kiment a fejéből.

– Hmmm?

– Reggelizünk? – kérdezi a nő. Fészkelődnek az ágyban, testtartást váltanak, végül a nő a mellkasához simítja a hátát, és a lábát csaknem felhúzza a melléig.

Roman lehunyja a szemét, és mély levegőt vesz.

– Hmm – suttogja. A nő derekára teszi a kezét, és könnyed mozdulatokkal köröket rajzol rá az ujjbegyével.

– Beugrunk a Mammy’sba? Éhen halok – suttogja a nő. A neve még mindig nem jut eszébe, pedig látja a lelki szemei előtt. Összekuszálódtak a betűk, mint a napilapok rejtvényeiben, amelyeket az anyja szeretett fejtegetni.

A nő felé fordul, és ő meglátja állának finom vonalát és telt ajkait. Elmosolyodik, világoskék szeme mintha ragyogna. Korábban megkérdezte tőle, hogy kontaktlencsét visel-e, mire a nő játékosan megütötte. A szeme ragyog, akár a…

Zafír. A neve Saffire. A barátja neve Genesis. Ő a vendégszobájában szállt meg Roman barátjával, Khalillal. Mind meghívottként vettek részt Lil Glock 9 új kislemezének bemutatóbuliján. A kiadója szervezte az eseményt, hogy érdeklődést gerjesszen az összes nagyobb streamingszolgáltatón elérhető új dala körül. Roman tudta, hogy a buli leginkább Lil Glock rajongóinak szóló formaság. Alkalom, hogy a földre borulhassanak bálványuk lába előtt. A streaming nem igazán hozott pénzt. A koncerteken és a turnékon kaszált igazán, és még ezek sem voltak akkora aranybányák, mint régen. Roman vagyonkezelő cége segített Lil Glock 9-nak, polgári nevén Franklin Parrishnek maximalizálni a bevételét, és elkerülni az adóhivatal árgus tekintetét. A maximalizálás az évek múltával egyre több kreatív könyvelést igényelt, mivel a lemezkiadók mind nagyobb szeletet kértek a tortából, és a Lil Glockhoz hasonló zenészek mindent megtettek, hogy úgy tűnjön, továbbra is az asztalfőn a helyük.

Roman haloványan emlékezett rá, hogy Khalil mutatta be neki Saffire-t, mielőtt Roman Porschéjében végigszáguldottak Decaturon a lakása felé.

A 2012-es Porschém, gondolta. Az ügyfeleinek felelős kiadáskezelésről prédikált, de kevesen akartak közülük tízéves Porschével járni, netán bérelni az ékszereket a társasági eseményekre és a klipforgatásokra. Roman tisztában volt vele, hogy Amerika egyik leggazdagabb városában dolgozó pénzügyi menedzserként elvárnak tőle bizonyos külsőségeket, de nem volt hajlandó szegényházba jutni csak azért, hogy kiszolgálja ezt az igényt.

– Kurvára nem fogok bérelni semmit. Saját cuccokat akarok – fakadt ki Lil Glock, hiába próbálta neki Roman elmagyarázni az értékcsökkenés fogalmát.

Férfihangot, majd egy nő nevetését hallotta a nappaliból. Khalil és Genesis is felébredt. Pár másodperccel később kopogtak a hálószoba ajtaján.

– Figyu, Rome, lépünk, és szerzünk valami kaját. Ti nem jöttök? – kérdezte Khalil. Roman szinte látta maga előtt, ahogy a nagy, tetovált öklével megkopogtatja a fát, széles testével pedig csaknem teljesen eltakarja az ajtót. Khalil biztonsági feladatokat látott el Atlanta legfelső köreiben. Úgy mozgott az elit világában, ahogy egy delfin hasítja a tengert egy eltévedt tengerész megmentőjét játszva, de Roman tudta, mit jelentenek azok a tetoválások, és hogy Khalil távolról sem delfin. Inkább cápa.

– Ja, csak felveszek… – kezdte, de a telefoncsörgés félbeszakította a mondatot. Kibontakozott Saffire combjai közül, és levette a telefonját az éjjeliszekrényről. A felkelő nap Atlanta belvárosának körvonala fölé emelkedett, és úgy világította meg, akár egy petróleumlámpa lángja. Roman lenézett az érintőképernyőre, miközben szólt a Für Elise.

Neveah hívta.

Roman nagy levegőt vett, és fogadta a hívást. Rossz hír. Neveah csak rossz hír esetén kereste. Erre ugyanúgy mérget vehet, mint arra, hogy a nap, amely most kirajzolta az árnyékát az extra nagy ágyában, mindig fel fog kelni.

– Szia! Mi újság?

– Apu rosszul van. Baleset érte. Kómába esett. Jó lenne, ha hazajönnél, Rome – felelte a húga a suttogásnál alig hangosabban.

A luxuslakásában hagyta Khalilt és a lányokat, és bement a belvárosba, ahol a Carruthers and Associates irodái várták az ügyfeleket a számtalan befektetési céggel egyetemben, amelyek az égig érő paszuly mintájára mintha egyetlen éjszaka alatt nőttek volna ki a földből Atlantában.

– Simon vegye át a megbeszélésemet az új énekessel a Sonytól – mondta Roman az asszisztensének, aki vadul jegyzetelt a táblagépén. – Gary és Nick pedig vegye át a megbeszélést a két új nővel a Nem átlagos feleségekből. Tedd át másik időpontra a találkozót Elian Rhodesszal. Vele csakis én tárgyalok. A Falconsnál komolyan aggódnak a költekezési szokásai miatt. Mondd le a következő alkalmat Lil Glock 9-nal. Halaszd el a megbeszélést a Kee Law Grouppal. És senki ne beszéljen a Morehouse igazgatójával, amíg vissza nem érek.

– Mire számítasz, meddig leszel távol? – kérdezte a nő.

Roman elhallgatott.

– Amíg biztos nem leszek benne, hogy apám életben marad.

A GÉPE CSAK ESTE NYOLCKOR INDULT. Korábbira nem tudott helyet szerezni, hiába lakott a Delta Air Lines egyik csomópontjának közelében. Maradt ideje összepakolni, elintézte a munkával kapcsolatos feladatait, és adott egy tartalék kulcsot Khalilnak. Felkészült a hazaútra.

Már csak egy helyre kellett beugrania.

Az órájára nézett. Időben érkezett a találkozóra, de már tíz perc eltelt a megbeszéltekhez képest. Tudta, hogy ez is a szolgáltatás része, de egy kicsit akkor is bosszantotta.

Egy csúcskategóriás, klasszikus koloniális stílusú kétszintes épület páratlanul visszafogott várószobájában ült az atlantai Buckhead városnegyedben, a Peach Tree Roadból nyíló lezárt zsákutcában. Egy New Age-stílusú, instrumentális dal szólt a rejtett hangszórókból, miközben mindkét sarokban alig észrevehető füstölő égett. Roman a térdén dobolt a mutatóujjával, miközben a zene elért egy crescendót.

Végül Miss Delicate kilépett az ajtón.

Magas nő volt, majdnem olyan magas, mint Roman, vagyis súrolta a száznyolcvan centit. Fekete bőre makulátlan, akár a legsötétebb éjszaka. Hosszú, fekete hajfonat omlott le a háta mentén az izmos, kerek hátsójáig. Roman negyvenöt vagy ötvenévesre tippelte volna. Nehéz volt megállapítani. Az arca ránctalan volt, a teste pedig szálkásabb, mint azé a nőé, akivel pár órával ezelőtt az éjszakát töltötte. Ha ötvenéves, akkor pontosan tizenöt évvel idősebb Romannél.

Ez tetszett neki. Pontosabban erre volt szüksége.

– Most már bejöhetsz – mondta a nő. Közvetlen, de ellentmondást nem tűrő társalgási hangnemet ütött meg.

– Jövök, anya – felelte Roman, miközben egy vattapamacsnak érezte a nyelvét.

A bilincsek épp annyira vájtak a csuklójába, hogy érezze őket. Valójában nem okoztak fájdalmat. A fájdalom, a valódi fájdalom később érkezik. A béklyók okozta szúrás szinte kellemes volt. Ismerős érzés, amelytől ellazult, bár egyre hevesebben kapkodta a levegőt. Nem félt. Komolyan vették a menekülőszót. Miss Delicate abban a pillanatban elengedi, amint kimondja. Amint elhagyja a száját, megszabadul.

Legalábbis fizikai értelemben.

Volt viszont egy hely az elméjében a vágyainak árnyai és öngyűlöletének alkonya között, ahol lelassult az idő és eltűnt a valódi világ, egy hely, ahol a menekülőszónak semmi haszna. Ahol Miss Delicate elengedi a füle mellett a tiltakozását. Ahol megkapja, amire szívének legmélyebb, legsötétebb bugyraiban vágyott.

Vezeklést. Büntetést. Feloldozást.

Általában csak egy hónapban egyszer kért időpontot, kivéve, ha szokatlanul stresszes hete volt, mint például amikor az egyik ügyfele megpróbálta rábeszélni, hogy az összes megtakarítását, közel negyvenmillió dollárt fektesse be egy kriptovalutával foglalkozó vállalatba. Abban az időszakban, amikor úgy érezte, Atlaszként cipeli a hátán az ügyfelei életét, a vagyonukat, a jómódjukat, amelyért vagy megdolgoztak, vagy nem, kért Miss Delicate-től egy pótalkalmat.

Tisztában volt vele, hogy egy ilyen helyen sok szempontból átlagos kuncsaftnak számít. Gazdag üzletember, aki le akar mondani a munka közben oly boldogan viselt hatalmáról, és átadni az irányítást valaki másnak. És őszintén szólva, ezt kár is lett volna tagadni. Valójában viszont csak kis részben magyarázta, hogy miért járt ide, és miért vett igénybe egy ilyen szolgáltatást. Nem a szexről szólt. Szexuális jellegű volt, persze, de nem szex. A szexualitás csak a toll, amellyel megírták a történetet, amelyet újra meg újra el kellett olvasnia.

A történetet, amelyben megakadályozza, hogy az anyja elhagyja aznap a házat, és nyom nélkül eltűnjön örökre. A népmesét, amelyben ő a legkisebb fiú, aki megakadályozza, hogy az anyja köddé váljon, akár a hajnali harmat a felkelő nap sugaraitól.

Miss Delicate megkerülte az andráskeresztet, cipőjének tűsarka minden egyes lépésnél élesen koppant. Megállt Roman mögött. A férfi érezte a leheletét a tarkóján.

– Bánod már? Bánod, hogy ilyen semmirekellő kölyök vagy? – kérdezte. Mélyebb hangon beszélt, mint korábban a váróteremben. Dallamosan és erőteljesen.

Egy angyal fekete glóriával.

– Sajnálom, anya.

Miss Delicate visszasétált az andráskereszt elé. Egy kilencfarkú macskát tartott a kezében. Kibontotta a korbácsot, és a bőrszíjak szárazon suhogtak, akár egy denevér szárnyai.

– Nem hiszek neked – felelte a nő.

EGY ÓRÁVAL KÉSŐBB Roman a világoskék Blugiallo ingét gombolta, miközben Miss Delicate, akinek nem ez a valódi neve, elrakta a játékszereit a lágy fényű rózsaszín LED-lámpák alá, amelyek a mennyezetet szegélyezték az ívelt díszlécek mentén. Romannek gyakran eszébe jutott, hogy a berendezés gótikus tömlöc helyett inkább érzéki budoárra emlékeztet.

Kilencágú korbáccsal.

Megköszörülte a torkát.

– Kénytelen vagyok lemondani a jövő heti alkalmat. Apámat autóbaleset érte. Vissza kell mennem Virginiába. Nem tudom, meddig leszek távol – közölte halkan.

Miss Delicate felszisszent.

– És még így is meglátogattál, mielőtt elutaztál volna, hogy apád mellett lehess?

Roman érezte, hogy égni kezd az arca.

– Igen. Én… csak… csak ritkán járok haza. Bizonyos rossz emlékek miatt. Ez segít megbirkóznom velük.

A nő odalépett hozzá, fekete cipőjének tűsarkai kopogtak. Megállt előtte, mélyen a szemébe nézett. Roman érezte a verejtékszagát. Erőteljes alkalmat kért, és azt is kapott. Az izzadságszag mögött érezte a nő tusfürdőjét vagy szappanját. Alatta pedig a természetes illatát. Nyers volt és bódító.

– A mai alkalom véget ért, de amit most mondok, azt tekintsd szakmai előzékenységnek. Sosem fogod megbocsátani magadnak, ha apáddal történt valami, amíg itt voltál. És a megbocsátással már eleve akadnak gondjaid. – A nő közelebb hajolt, és a fülébe súgott. – Előszeretettel hozol létre olyan helyzeteket, amik után büntetést érdemelsz. Még ha azt a büntetést te magad osztod is ki. Ez nem ilyen helyzet. Az apádról van szó. Menj. Igyekezz.

– Megyek, csak azt akartam… szükségem volt… – kezdte Roman, de Miss Delicate az egyik szemöldökét felvonva belé fojtotta a szót.

– Nem kérés volt – förmedt rá.

MOST, ÓRÁKKAL KÉSŐBB az első osztályon ült, és műanyag pohárból kortyolgatott egy Jamesont jéggel, miközben az utaskísérők átvették a biztonsági protokollokat, amelyeket Roman kissé röhejesnek talált. A biztonsági öv egy repülőgépen olyan, akár a sisak egy ejtőernyős ugráshoz. Leginkább azért használták őket, hogy az ember nyugodtabb legyen a hihetetlenül veszélyes utazás során, amelynek nekivágott. Az emberi test és a föld csatájában a föld nem veszíthetett.

Megitta a whiskey maradékát, és lehunyta a szemét. A tragédiák ereje járt a fejében. Ahogyan hívatlanul betörnek az ember életébe, és semmivel sem törődve, semmit sem tisztelve a feje tetejére állítják. Egyszer randizott egy elméleti fizikussal. A nő a mellkasán feküdt szeretkezés után, és mesélt a gyerekeiről, akik csaknem egyidősek voltak Romannel, vagy a legújabb cikkéről egy tudományos folyóiratban, az egyik este azonban az univerzum természetéről kezdett beszélni, csaknem bibliai hangvételben.

– Régen rettegtem tőle, hogy az univerzum gonosz. Ma már szinte azt kívánom, bárcsak az lenne. Mert a gonosszal lehet alkudozni, a gonosznak van célja, legyen az bármilyen borzalmas. De arra jöttem rá, hogy az univerzum közönyös, és ez sokkal rémisztőbb.

Miközben a repülő gurulni kezdett a kifutópályán, Roman arra gondolt, hogy nem ért egyet a nő megállapításával. Az univerzum egyszerre gonosz és közönyös. Egyszerre borzalmas és az ostobaságig menően apatikus. Akár egy isten, amely haraggal telve és aggályok nélkül járja a teret és az időt.

Lehunyt szemhéja mögött egy film kezdett peregni, a főszerepben a tizenkilenc éve eltűnt anyjával és az apjával. Látta, hogy mindketten elhalványulnak, porrá omlanak, és elfújja őket a szél, miközben az univerzum vállat vont, és folytatta az útját.

MÁSODIK FEJEZET

Amint a gép földet ért a Richmond International Airporton, Roman felhívta Neveah-t. A húga az első csengésre felvette, a hangja karcos volt, akár a közepesen durva csiszolópapír.

– Halló!

– Én vagyok.

– Jaj, rá sem néztem a telefonra. Azt hittem, a kórházból hívnak. Mennyi az idő?

Roman az órájára pillantott.

– Kilenc negyven. Otthon vagy?

– Aha.

– Dante is? – kérdezte Roman. A húga morózusan felnyögött.

– Színét sem láttam a baleset óta. Fogalmam sincs, merre jár. Ez, mondjuk, nem újdonság. – Roman kihallotta a keserűséget a hangjából, de nem törődött vele, eleresztette a füle mellett, mert tudta, hogy legalább annyira szól neki, mint Danténak. Csak Dante a közelebbi célpont.

– A reptéren vagyok. Bérelek egy kocsit. Elmenjek érted, vagy találkozzunk a kórházban?

– Rome, már vége a látogatási időnek.

– Nev, meg akarom látogatni. Jössz, vagy sem?

Neveah pár másodpercig nem szólalt meg. A hallgatása többet mondott ezer szónál. Roman tudta, mi maradt kimondatlan.

Ó, most már érdekel, mi van apánkkal?

Ó, idejössz a városba, akár valami menő csávó, aki megtollasodott?

Öt éve nem jártál itthon. Öt éve, baszki.

Mindezekből semmit sem továbbítottak a telefontornyok jelei. Roman mindössze egy nehéz sóhajt hallott. Egy sóhajt, amelyet a testvére mintha az univerzum születése óta magában tartott volna.

– Találkozzunk a kórházban.

ROMAN A JEFFERSON RUN FELÉ vezető kijáratnál fordult le az Interstate 64-ről egy nyerges vontatós kamion mögött, amely fekete füstöt okádott a vezetőfülke két oldalán futó függőleges csövekből. Elszorult a gyomra, miközben a négyajtós szedánt a lehajtó enyhén lejtő félkörívén vezette, és ráfordult a Harper Streetre. Elhaladt a használaton kívüli buszmegálló előtt, a Jefferson Run ezen szakaszának négy jelzőlámpája közül az első alatt, és két őskövület pornótéka előtt, amelyek Jefferson Run polgárainak érzéki szükségleteiből tartották fenn magukat. Az utca két oldalán, egymással szemben működő üzletekben a filmek mellett szexjátékokat, jelmezeket és hamisított pöcspirulákat árultak. A test legelemibb vágyait kiszolgáló holmik kész bőségszaruja.

Nem vagy te kicsit képmutató?, gondolta, miközben a bérelt kocsi ülésében fészkelődött, és megérezte a sebeket a hátán. Elhajtott rengeteg mexikói étterem és pénzváltó, egy bizományi bolt, számtalan üresen álló épület és elhagyatott raktár előtt. Ráfordult balra a Lillyhammer Streetre, és elhaladt a Church’s Chicken előtt – a vállalkozás makacsul nem volt hajlandó feladni, ráadásul a személyzet legalább olyan rutinosan bunyózott, mint ahogy a csirkét szolgálta fel.

Elért egy stoptáblát. Balra egy kórház. De ha jobbra fordul, és megcélozza a városhatárt, akkor egy ipari parkba érkezik, a brutalizmus által ihletett egyik förmedvénybe. A gyerekkorából ismerős üzletek nagy része mostanra bezárt. Erről az apjával folytatott beszélgetéseiből tudott. De a Carruthers krematórium még működött, halványpiros téglából épült monolitként magasodott a düledező Jefferson Run sziluettje előtt.

Roman arra gondolt, hogy igen nagyvonalú gesztus a valaha nyüzsgő Jefferson Runt városnak nevezni, viszont felettébb sértő Virginia igazi városaira nézve. Amikor végzős volt a Jefferson Run Középiskolában (a Mighty Stags otthona), írt egy esszét szülővárosa hajdan felmagasztalt iparának történetéről. A két folyó és két államközi autópálya torkolatánál elhelyezkedő Jefferson Run valamikor gyártóközpont volt. Otthont adott egy hatalmas fékbetétgyárnak, dohányraktáraknak, egy befőttesüveg-üzemnek és az állam egyik legrégebbi, afroamerikaiaknak nyitott egyetemének, a Prosser State Egyetemnek. A csapatuk ráadásul a Mighty Stags nevet viselte. Roman ezt mindig röhejesnek találta.

Miközben a kórház felé hajtott, elhaladva a bedeszkázott épületek és az elromlott utcai lámpák előtt, arra gondolt, hogy Jefferson Run, vagy ahogyan a régi szép időkben a barátai nevezték, Jefferson Rötyi olyan volt, akár egy gépekre kötött beteg, aki makacsságában nem hajlandó megérteni, hogy már halott.

Nem kerülte el a figyelmét, hogy ugyanez a hasonlat vonatkozhat az apjára is, aki egy ágyban fekszik, csapdába esve egy sötét bugyorban az élet és az utána következő valami között. Keith Carruthers azonban nem egy haldokló város volt. Hanem egy férfi, aki mindent feláldozott a családjáért. Többet, mint amennyit a legtöbben el tudnak képzelni. Egyelőre nem halt meg, és Roman még nem állt készen rá, hogy elengedje. Távolról sem.

Meglátta a kórház előcsarnokában feszülten álldogáló Neveah-t. Az apjuk testalkatát örökölte. Vékony, de inas, világosbarna arcbőrrel. Rövidre nyírt frizurája kiemelte nagy szemét és telt ajkait. A húga gyönyörű nő volt, de Roman észrevette, hogy az évek kezdenek meglátszani az arcán. Az évek, amelyeket azzal töltött, hogy segített az apjuknak vezetni a krematóriumot, amíg Roman Atlantában, a feketék új Mekkájában alapozta meg az életét, és megtanult bánni a burzsujokkal, akik A-Townként nevezték a várost az otthonuknak, miközben Dante… hát, Dante játszotta a kis herceg szerepét.

– Szia – mondta Roman.

Neveah felé fordult, és feszülten összeszorította a száját, ami távolról nézve akár mosolynak is tűnhetett volna. Roman odament hozzá, és átkarolta, majd egy pillanat múltán a húga viszonozta az ölelését. Persze, megkeseredett a viszonyuk, és persze, Roman nem vette ki a részét a közös terhekből, ahogyan kellett volna, de testvérek voltak. Ők hárman, Dante, Neveah és Roman ugyanabból a méhből jöttek világra, a szerelemnek, szenvedélynek, a szüleik egymás iránti vágyának ugyanazon alkímiájából születtek. Ez a varázslat örökké tartó köteléknek bizonyult, még ha ők maguk nem is egyformán ragaszkodtak a szüleikhez. Testvérek voltak, egy vérből valók. Senki más nem tudhatta vagy érthette mindazt, amit ők tudtak. Megőrizték egymás titkait. Nagyjából ugyanúgy, mint a legtöbb családban.

– Mi történt? – kérdezte Roman.

Neveah megdörzsölte a hátát, majd kibontakozott az öleléséből. Roman igyekezett meg sem rezzenni, amikor a húga keze hozzáért a még friss sebeihez.

– Egy teherautó leszorította az útról a vasúti síneknél. A vonat ütközött a furgonjával. Az orvosok szerint mindkét oldalon eltört a csípője. Kilenc törött borda. Koponyaűri vérzés. Még az egyik kisujját is eltörte, Rome. – Neveah elsírta magát.

– Hadd menjek be hozzá. Látnom kell.

– Nem fognak beengedni. Elmúlt kilenc.

– Látnom kell az apámat. Melyik szobában fekszik?

– A kettőnegyvenötösben, de mondtam, hogy nem engednek be minket.

Roman válasz helyett nekivágott a folyosónak a félkör alakú nővérpult irányába, és elhaladt a tábla mellett, amely a kórtermeket jelezte 201-től 245-ig. A pult mögött egy napbarnított fehér nő dolgozott egy számítógépen, aki szigorú kontyban viselte a haját.

– Elnézést, uram, a látogatási idő véget ért.

Roman megtorpant, és a nővér felé fordult.

– Most repültem ide Atlantából. Apám itt fekszik, és úgy tudom, hogy kómába esett. Nem szeretnék problémázni, de be akarok menni az apámhoz. Csak magán múlik, hogy hívja-e a biztonságiakat vagy a rendőrséget. Viszont a húgomnál van mobiltelefon, és gondoskodom róla, hogy rögzítse az egész szóváltást. Reggel nyolcra a Jefferson Run-i kórház pörög majd az összes közösségimédia-oldalon, mert maga letámadta egy helyi vállalkozó fiát, amikor az csak meg akarta látogatni az apját. Szeretné ezt az utat választani?

A nő napbarnított bőre elvörösödött.

– Csak kérem, ne maradjon tovább öt percnél – felelte elfúló hangon.

A KÓRTEREM ALACSONYAN LÉVŐ neoncsövei kékes árnyalatú fényt árasztottak. Olyan hatást keltett, mintha mind víz alá kerültek volna. Az apja háton feküdt, csukott szemmel, de a szája résnyire nyílt, és vastag, átlátszó cső nyúlt ki belőle. Egy lélegeztetőgép pumpált a sarokban. Roman az ágy mellé lépett, és gyengéden megfogta az apja kezét. Érezte rajta a hegeket, az égési sérüléseket, a karcolásokat és a gödröket. Ez a kéz elszántságról és kudarcokról mesélt. Sikerről és szenvedésről.

Roman megszorította az apja kezét. Remélte, hogy viszonozza a gesztust, de ernyedt maradt. Neveah az ágy másik oldalához ment, és a rácsra tette a kezét.

– Az orvos azt mondta, hogy beszéljünk hozzá. A kómában lévők hallanak minket. Bár ezt nem igazán vettem be.

– Rome vagyok, apa. Eljöttem.

Az apja arca kifejezéstelen maradt.

– Meddig leszel a városban? – kérdezte Neveah.

Roman vállat vont.

– Nem tudom. Otthon sok ügyem maradt függőben.

– Szóval már az az otthonod – jegyezte meg Neveah. Roman eleresztette a füle mellett. – Azért kérdem, mert legalább hat hullát be kéne tenni a kemencébe pár napon belül. Elvileg Dante segítene, de a baleset óta nem hallottam róla. Legalábbis állítólag baleset volt.

– Hogy érted, hogy állítólag?

Neveah megnyalta az ajkát.

– Nagyjából két héttel korábban valaki kiszúrta a furgonok kerekeit. Egy héttel előtte valaki felfújta a bejáratra, hogy „187”. Most meg leszorítják apát az útról? Nekem ez túl sok véletlen egybeesés egyszerre.

– Ki akarna ártani apának? Nem kell versenyeznie a vevőkért más krematóriumokkal. Ahogy mondani szokta, amíg az emberek meghalnak, addig menni fog az üzlet.

– Fogalmam sincs, de nem hagy nyugodni. Viszont ott tartottam, hogy mit gondolsz, át tudsz jönni holnap a boltba? Az egyik fickó legalább három mázsa.

Roman elengedte az apja kezét. Megtörölte a szemét, bár nem könnyezett. Sírni szeretett volna, de úgy érezte, a csövekre és gépekre kötött apjának sokkoló látványától bezárult egy ajtó a szívében, és gát emelkedett a könnyei elé.

– Persze. Átmegyek.

– Köszönöm.

– Ugye tudod, hogy nem kell megköszönnöd nekem semmit?

Rezgett Neveah telefonja. Elővette a farmerje zsebéből.

– Szia, rögtön megyek.

– Dante az?

– Nem – felelte Neveah, miközben kilépett az ajtón.

Roman megszorította az apja kezét, majd megérintette az arcát. Hűvösnek és nyirkosnak érezte a bőrét. A bal szemhéja résnyire nyílt, megmutatva egy vékony sávot a szeme fehérjéből.

Roman összerezzent, nagy levegőt vett, majd megfordult, és követte a húgát a folyosón. Neveah a falnak dőlve duruzsolt a telefonjába. Roman megállt, hogy ne zavarja, de így is hallotta a beszélgetés végét.

– Jó, oké, megpróbálom. Küldd át üzenetben. Mondtam, hogy megpróbálom. A bátyámmal épp apát látogatjuk. Rendben, oké. Szia. – Neveah visszatette a telefont a zsebébe, és Romanhez fordult. Nem igazán lehetett eligazodni az arckifejezésén. Nem harag volt, de nem is öröm. Inkább afféle beletörődés.

– Elmegyek a házhoz.

– Tessék, a kulcs. Még el kell intéznem valamit. Csak hagyd a cserép alatt a tornácon. – Elővett egy kulcscsomót a zsebéből, és az egyik kulcsot lehúzta a fémgyűrűről. Átnyújtotta Romannek.

– Oké. Jól vagy? – kérdezte Roman.

– Nem. Nem bírom elviselni, hogy így látom. Azt a gondolatot sem bírom elviselni, hogy nekem kell vezetnem a krematóriumot. Ugyanolyan érzés, mint amikor anyát elvesztettük. Egyáltalán nem vagyok jól, Rome.

A bátyja megérintette a vállát.

– Nem így értettem.

Neveah megpaskolta a kezét, majd elhessentette.

– Tudom. Nehéz év volt. A szokásosnál is sűrűbb. A Covid majdnem kicsinált minket. És többnyire apával ketten vittük a boltot. Alig lett jobb a helyzet. – A nő sóhajtott. – Kikészít a stressz, Rome.

Roman szerette volna azt felelni, hogy minden rendbe fog jönni. Hogy hazatért, a hajót irányba fogja állítani, és ezúttal mindenből kiveszi a részét. Megmondja a húgának, hogy azért jött haza, hogy a bátyjaként elegyengesse a rögös utakat. De nem ezt felelte, mert hazugság lett volna. Reggel segíteni fog a testvérének, mert így helyes, de ha őszinte akart lenni, és tudta, hogy egy családon belül az őszinteség ritka árucikk, nem akart a krematóriumban dolgozni. Nem akarta az orrában érezni az égett bőr szagát, nem akart hamvakat a hajába. Ettől még hálás volt az életért, amelyet a lángok biztosítottak neki, az öccsének és a húgának. De nem állt szándékában a Hamvak Királyává válni. Ez az apja titulusa, és Roman elfogadta, hogy vagy vele együtt él tovább, vagy vele együtt elemésztik a lángok.

HARMADIK FEJEZET

Roman leparkolt a bérelt kocsival az aszfaltozott beállóra a ház előtt, amelyben az apja együtt lakott Neveah-val és Dantéval. A kétszintes, modern farmház stílusú épület tornáca elnyúlt az egyik sarkától a másikig. Kivette a poggyászát a csomagtartóból, és bevitte a vendégszobába. A ház háromszor akkora volt, mint amelyikben felnőttek, miközben a szüleik spóroltak, hogy megnyithassák a krematóriumot. Ekkoriban az apja sírásóként dolgozott a petersburgi Bama Mathews kriptaszolgáltatónak, az anyja pedig műtős asszisztens volt ugyanabban a kórházban, amelyben most az apja két világ közt lebeg. Roman emlékezett a fojtogató hőségre, amely halotti lepelként ölelte körbe, és a csípős hidegre, amely kiszívta testéből a meleget, amikor egyszekciós mobilházban kellett élniük a Jefferson Run külterületén található Shady Hill lakókocsiparkban.

A türelem és a kitartás eljuttatta őket az alumíniumdobozból ebbe a huszadik századi kúriába a dombon a társasházkezelők és a zárt lakóparkok országában. Egy gyönyörű, háromszázhetven négyzetméteres házba, amelyben az anyja mindössze hat hónapot töltött, majd eltűnt a kórházban lehúzott éjszakai műszakja után.

A rendőrség szerint 2003. június 6-án Bonita Carruthers kilépett a Jefferson Run Memorialból, és nyoma veszett, akár egy porfelhőnek a nyári szellőben.

Roman a konyhába ment, leguggolt, és kinyitotta a mosogató alatti szekrényt. Az apja üveg whiskey-je ugyanúgy a helyén volt, mint amikor kiskamaszként Dantéval lopva megdézsmálták. Töltött magának egy italt két jégkockára.

Miközben belekortyolt, egy macit formáló kerámia süteménytartóra meredt a hűtő tetején. A maci már az anyja eltűnése előtt is ott ült. Mosolygó, világosbarna kismackó élénkvörös csokornyakkendőben. A feje volt a csupor teteje. Roman régen azt mondogatta Danténak, hogy levágják a maci fejét, akárhányszor odahúztak egy széket az ebédlőasztaltól, hogy ebéd előtt szerezzenek pár sütit. Az anyjukkal történtek után Neveah már nem találta viccesnek ezt a poént.

– És ha valaki megölte anyát, Rome? Levágta a fejét… – jegyezte meg egyszer a húga.

– Ezt fejezd be, jó? – kérlelte Dante.

Soha többet nem járt rá a süteményescsuporra.

Roman lehunyta a szemét. Próbált szabadulni a gondolataiban megjelenő képtől, hogy az anyja egy sekély sírban hever fej nélkül.

Kortyolt még egyet a whiskey-ből, és kiment a tornácra. Leült az egyik kinti hintaszékbe, és a gyorsan sötétedő éjszakába meredt. Elnézett a kerten túl a lejtős domb felé, amellyel párhuzamosan futottak a vasúti sínek. A domb tövéből indult egy járda, amely egyenesen átszelte Jefferson Run szívét. De ezen a helyen, ahol az apja felépítette PVC-vel borított kastélyát, a város inkább hatott suttogásnak, mint kiáltásnak. A hátsó kertben, a téglákkal körberakott grillezőn túl, amelyet az apja és a nagybátyjuk, Harold épített, az erdő folyamatosan terjeszkedve talán arra a napra készült, amikor valaki megnyom egy gombot vagy elejt egy mérőpoharat, és kioltja az emberiség fényét, mintha egy kisgyerek fújna el egy gyertyát. Várta, hogy visszahódíthassa a földet, az égboltot és az éjszakát.

Roman ivott még egy kortyot az apja whiskey-jéből. Huszonöt éves Macallan. Könnyen lecsúszott, akár egy férfi vagy nő, aki kétségbeesetten vágyik olyan dolgokra, amik térdre kényszerítik az embert.

Talán az erdőnek mindent vissza kellene vennie, gondolta Roman. Elképzelte, hogy miként nézhetett ki Jefferson Run, miként nézhetett ki Virginia az emberek ideje előtt. Édenkert, amelyet ők rontottak meg.

– Túl sokat filózol, öreg – suttogta Roman.

Fényszórók ragyogtak fel az éjszakában a domb lábánál. Egy piros Dodge Challenger parkolt le Roman bérelt autója mellett. A fényszórói élesen felvillantak, majd kialudtak. Kinyílt a sofőrülés ajtaja, és Dante lépett ki az aszfaltra. Becsapta az ajtót, elfintorodott, tett egy fél lépést jobbra, egy fél lépést balra, kihúzta magát, és elindult a ház felé. Romannek feltűnt az elrévedő pillantása. Dante úgy be volt tépve, hogy világát sem tudta.

Ivott egy utolsó kortyot, és letette a poharat a hintaszék melletti asztalkára. Felállt, amikor a fivére fellépett a tornác legalsó lépcsőfokára. Látszólag Dante egyelőre észre sem vette. A virginiai kora őszhöz öltözött. Könnyű fekete bőrdzseki Roots feliratú fekete-fehér pólóval. Sovány fazonú kék farmerének szára közvetlenül a régimódi Timbs bakancsa felett ért végett. A bátyja legutóbbi látogatása óta eltelt öt évben Dante gyér kecskeszakállat növesztett. Roman arra gondolt, hogy inkább csak egy kecskeszakáll halovány mása: olyan ritkásnak tűnt, mintha akár a benyálazott hüvelykujjával is le tudná törölni. Dante új hullámos fekete hipsztermegjelenését városi mohikán afrofrizura koronázta meg.

– Helló – mondta Roman.

Dante felkapta a fejét, és a szeme enyhén tágra nyílt.

– Rome! Mikor jöttél? – Nem folytak össze a szavai. Sőt a hangja tisztán és örömtelin csengett.

– Ma utaztam. Épp most értem ide apától.

Az apjuk említésére Dante összerezzent. Csak annyit mondott:

– Ó.

Felkaptatott a lépcsőn, miközben Roman elindult hozzá lefelé, és amikor középen találkoztak, Roman átkarolta az öccsét. Dante vadul viszonozta az ölelést. Roman törékenynek érezte, akár egy madárfiókát. A csontjai, mint a cukorüveg, a bőre vékony, mint a krepp-papír. Vajon mikor evett utoljára?, gondolta Roman.

Ölelése azonban medvecsapdaként szorította.

– Örülök, hogy látlak, tesó – motyogta Dante Roman mellkasának.

– Én is. Menjünk be. – Besétáltak a házba, és Dante a konyha felé vette az irányt. Az üveg whiskey még mindig kint állt a pulton. Roman figyelte, ahogy az öccse a poharat elhagyva jókorát húz az üvegből.

– Szóval, mi történt apával? Cserben hagyás? Nev azt mondta, a zsaruk balesetnek tekintik, de szerinte szándékos volt.

– Baszki, fogalmam sincs. Meg sem kérdezed, hogy vagyok? Egy éve nem beszéltünk. – Dante megint meghúzta az üveget.

– Írtam neked múlt héten. Még csak válaszra sem méltattál. És ne vedd rossz néven, de apa fekszik a kórházban. Te még állsz a lábadon.

– Faszom, tudok róla, hogy kórházban van. Észrevettem. Csak azt mondom, rólam is kérdezhetnél. Kérdezd meg, mi újság. A kettő nem zárja ki egymást. Menni fog, geci. Próbáld ki a multitaskingot, a kurva életbe. – Dante elnevette magát, de a nevetését kétségbeesés járta át.

– Igazad van. Megy egyszerre a kettő. Mi újság? Jól vagy?

Dante a pultnak dőlt. A tenyerével dörzsölte a nadrágját, mintha valami büdös ragadt volna a kezére, és minden erejével próbálná letörölni.

– Megvagyok… fogjuk rá. Ami apával történt. Súlyos cucc. Thaliával meg pár hónapja szakítottunk. Azt se tudom, hol áll a fejem. Sok minden történik egyszerre. És nem jó dolgok. Nem értem. – Dante elhallgatott, és Roman látta, ahogy a süteményescsupor felé pillant. – Néha elgondolkodom rajta, milyenek lennének a dolgok, ha anyu még mindig itt lenne. Apa mintha csak ahhoz értene, hogy húzza az igát. Sosincs hozzám egy jó szava sem. Sosem mondja, hogy büszke rám. Faszom, legalább eljátszhatná, hogy szeret. De anya… anya ki tudta mondani. Ki tudta mondani, hogy jobban szeret, mint a napot, a holdat és a csillagokat. – Dante megdörgölte az arcát. – Ki tudta mondani, és komolyan is gondolta. És az ember tudta, hogy nem kamuzik. Nem muszájból mondott ilyeneket, nem azért, mert rosszulesne, ha nem mondaná, és ügyelt az érzéseimre. Szívből jött. Kevés ilyen ember maradt az életemben, bátyó.

Roman gombócot érzett a torkában, keményet és éleset, akár egy darab obszidián. Neki is legalább ennyire hiányzott az anyja, de ő sosem vette le a véres kötszert, és mutatta meg magát meztelenül és sebzetten, mint az imént Dante. Még a számtalan nőnek sem, akit ágyba vitt, sem annak a nőnek, akit azért fizetett, hogy bőrszíjakkal és sikolyokkal űzze el a démonjait. Dante az egyszerű kijelentéseivel megragadta a lényeget, hogy mit veszítettek el aznap. Ők az anyjukat, az apjuk a feleségét, de ami ennél is fontosabb, elvesztették a vezérlő csillagukat. A jelzőfényt a sötétségben, amely mutatta nekik a hazafelé vezető utat. A jelzőfényt, amely egyúttal tűz is volt, melegítette őket, és biztonságban érezték magukat mellette, ahogyan csak egy anya karjaiban lehetséges.

– Tudom, hogy apát néha nehéz szeretni – mondta Roman. – Kis koromban úgy éreztem, hogy a krematórium a negyedik gyereke. De anyával tégláról téglára építették fel azt a helyet. Neki köszönhetjük ezt a házat. Neki köszönhetem, hogy elvégeztem az egyetemet. Neki köszönheted azt a Challengert. Mindent feláldozott értünk. Lehet, hogy a kedvesség hiányzik belőle, viszont jó ember, és ez számít. Meg kell látogatnod. Már rég meg kellett volna. Rossz állapotban van. Bánni fogod, ha történik vele valami, és te nem búcsúztál el tőle.

Dante lenézett a bakancsára.

– Bemegyek hozzá, oké? Bemegyek – felelte halkan. – Nem kell megdolgoznod, hogy szarul érezzem magam.

Roman erre nem válaszolt semmit. Nem tudta, milyen szavak hagyhatnák el a száját úgy, hogy ne hasson tudálékosnak, és ne kezelje gyerekként az öccsét. Dante felnőtt ember. Nem lett volna szabad bűntudatkeltéssel afelé terelnie, hogy meglátogassa az apjukat, mégis pontosan ezt tette, mert végső soron a bűntudat komoly motiváló erő, és ő nem bírta elviselni a gondolatot, hogy az apjuk úgy hagyja itt ezt a világot, hogy a gyermekei nincsenek ott mellette. Az anyjuk esetében lecsúsztak erről a lehetőségről.

Még egyszer nem engedi, hogy ez megtörténjen.

– Oké, reggel meglátogatom. Most bemegyek a városba. Ki kell szabadulnom innen – felelte Dante, és eltolta magát a pulttól.

– A városba? Majdnem nekihajtottál a háznak. Biztos, hogy menni akarsz?

Dante a szemét forgatta.

– Jöttem már haza szarabb állapotban is. Csak a Millicent Avenue-ra megyek.

– Mi van most a Millicent Avenue-n? Régen ott az a nagy mosoda volt, meg egy kocsma, mi is volt a neve, Cactus Spur?

– Nem, Golden Spur, csak volt egy nagy, világító kaktusz a cégérükön. Már bezártak, tesó. Most egy klub üzemel a helyén. Nyugis lebuj. Reggel találkozunk.

– Mindenképp oda akarsz menni azok után, hogy szétcsapva hazatántorogtál?

– Többek között az a jó abban, ha felnőtt az ember, hogy lófaszhoz sem kell engedélyt kérnem – felelte Dante nevetve. Az ajtó felé indult, majd megtorpant. – De ha annyira aggódsz miattam, miért nem vezetsz te? Vágom, hogy egy poros kis helyi csehó nem versenyezhet Faszatlantával, de baszki, innod kell egyet az öcséddel. A nagyvárosban nincs rá lehetőség. – Dante az alsó ajkába harapott, és felvonta a szemöldökét.

– Szóval annak érdekében, hogy megóvjam a jogosítványodat és vele együtt valószínűleg az életedet, muszáj felvizezett sütőrumot innom a legközelebbi becsületsüllyesztőben?

– Így megfogalmazva elég pocsékul hangzik. Mármint tényleg pocsék, de nem kéne hangsúlyoznod.

Roman Dantéra meredt.

Az öccse állta a tekintetét.

Roman nevetésben tört ki. Most először nevetett azóta, hogy Neveah felhívta ma reggel. Őszinte, szívből jövő nevetés volt, és kénytelen volt bevallani, hogy a történtek ellenére jólesett.

– Gyere, te marha, igyunk olcsó piát, és csúfoljuk szendvicsnek a két szelet kenyér közé bevágott csirkecombot.

– Na, végre nem úgy beszélsz, mint egy atlantai szépfiú, hanem mint egy igazi férfi Jefferson Rötyiből – felelte Dante, miközben kiléptek az ajtón.

NEGYEDIK FEJEZET

A Candy’s egy magában álló, lepusztult hajdani raktárban üzemelt, amely helyt adott a korábban említett csehónak a Millicent Avenue és a Lady Smith Boulevard sarkán. Roman nem most először tűnődött el rajta, hogy miféle gyönyörű nők ihlettek ennyi utcanevet Jefferson Runban. Azon is eltöprengett, hogy mit gondolnának, ha látnák a nevüket viselő tönkrement utakat.

A raktár mögötti hatalmas üres telek a Candy’s parkolójaként szolgált. Roman még a sarok előtt lefordult a Millicentről, és végighajtott a sikátoron a klub és az omladozó korábbi mosoda között. Nyílgyökér és lonc ölelte körbe a mosószalont, akár a rég elveszett szeretők, akiktől félsz, hogy rád találnak, hiába költöztél át az ország másik végébe.

Roman a parkoló távolabbi végébe kormányozta a Challengert, és megállt. Szerette ezt a kocsit. Gyanította, hogy a Porschéját nem tudná lehagyni, de nem szívesen fogadott volna ellene. A motor szinte tiltakozott, amiért betartja a sebességhatárt, miközben keresztülhajtott a városon. Khalil egyszer mesélt neki egy fehér déli pasasról, akivel akkor ismerkedett meg, amikor olyan ügyfelének dolgozott „biztonságisként”, aki fegyvercsempészettel foglalkozott a keleti parti autópályák mentén. Khalil elmondása szerint a pasas száz mérföld per órás sebességgel képes volt rükvercben áthajtani a tű fokán. Azzal tett szert hírnévre, hogy bankrablásoknál és más balhéknál sofőrködött. Roman arra gondolt, hogy egy ilyen fickó bármilyen kocsit lehagyna a Challengerrel.

– Mint mondtam, ez nyugis hely. Nem olyan, mint a másik a sínek mellett. Ott olyan sok embert lőttek le, hogy golyóálló mellényt kellene osztogatniuk, amikor kifizeted a beugrót.

– Ennyire szar a helyzet? Nem csoda, hogy apu nem unatkozott.

Dante megint elhallgatott. Hangulata az örömteli felkiáltások és a feszült hallgatás között váltakozott. Roman tudta, hogy az öccsének sok mindennel kell megbirkóznia. Dante nemcsak a kora alapján számított a legkisebbnek a családban, hanem érzelmi érettség szempontjából is. Roman emlékezett rá, hogy hétévesen sírva fakadt, amikor az apjuk baltával agyoncsapott egy csörgőkígyót a kertjükben. Dante meg volt győződve róla, hogy a csörgőkígyót hiányolni fogja a családja. Roman és Neveah dőlt-borult a nevetéstől, hogy az öcsikéjük egy mérges hüllő családja miatt aggódik.

Az anyjuk eltűnése után Dante aggodalmai már nem tűntek ilyen viccesnek.

Dante megrázkódott, felhorkant, köhintett, aztán összeszedte magát.

– Ja, durva hely lett a város. Gyere, menjünk be. Bemutatlak a kilencpontos helyi csajoknak. Atlantában csak hatpontosak lennének, de szegény ember vízzel főz. – Dante elmosolyodott, de a gesztus erőltetettnek hatott.

Kifizették a beugrót, és beléptek a Candy’sbe.

A klub minden elképzelhető szegletét LED-égők díszítették. Vörös fénycső futott a pult mentén. Kék fénycső szegélyezte a negyedköríves díszlécet a mennyezet szélén. A pult előtti asztalok alól lágy fehér fény áradt. Az asztalokon túl a kis méretű táncteret neonból és LED-égőkből kirakott pop-art képek vették körül. Az olyan feliratok mellett, mint a NE KOKÓZZ A MOSDÓBAN és a JÓZANODJ KI, MIELŐTT ELKÜLDÖD AZT AZ ÜZENETET, a falakat vajkaramellaként megnyújtott és megcsavart neoncsövekből kirakott szívek díszítették.

– Gyere, meghívlak egy körre – mondta Dante. Átvágott a tömegen a pulthoz. Cingár testével leült az egyik bárszékre, és Roman követte a példáját.

A klubot valójában otthonosság és feltörekvő kisvárosi mesterkéltség kellemes elegye határozta meg. A zene saras földutakat és a mocskos déli hiphop prizmáján átszűrt bluest idézett.

Romant kevesen ismerték fel, de még így is többen, mint amennyire számított. Fél évtizeden keresztül sikerült megúsznia a hazalátogatást, de az emberek ismerősként veregették hátba, és kínosan sokáig rázták a kezét, mintha nem tudnák, mikor kell elengedni.

Egyszerre volt megnyugtató és kicsit szomorú, hogy ennyi ismerős arcot lát. Jefferson Runból nehéz volt kijutni, és még nehezebb hátrahagyni.

Dante rendelt két feles Jamesont és két whiskey-kólát.

Három gyönyörű fekete nő környékezte meg Dantét rendelés közben.

– Dante, nagyember, meghívsz minket valamire? – kérdezte az egyikük, aki kékre festett afrofrizurát hordott. Az elülső négy foga aranyfog volt, világos színű szeme csillogott, akár a folyékony platina. Szoros farmerje úgy simult a testéhez, hogy Roman azt hitte, abban született, hasát szabadon hagyó babydoll-pólója pedig alig fedte el lelógó mellét.

– Trina, szivi, tudod, hogy számíthatsz rám! – felelte Dante.

Rendelt három feles Hpnotiqot a hölgyeknek. Amikor kihozták az italokat, Dante szórakozottan átnyújtotta nekik a kék likőrt. Még csak utánuk sem nézett, amikor eltűntek a tömegben.

– Itt még mindig ezt isszák? – kérdezte Roman.

– Trina szereti, mert megy a hajához. Koccintsunk. A drága Rome-ra, nagy az esze, de az arca még nagyobb, és a lába régen úgy szaglott, akár a háromnapos sült hagyma, de ezenkívül asszem, jó gyerek.

Roman felemelte a feles Jamesonját, és koccintott Dantéval.

– És az én drága Dantémra, aki tizennégy éves koráig hitt a húsvéti nyusziban – mondta gúnyos kis vigyorral.

– Haggyámá, hülye, buliztál már furrykkal? A húsvéti nyuszi egy perverz állat. – Megitták a felesüket, és Roman leöblítette a várakozásainak megfelelően gyenge koktéllal. Miközben az italát szopogatta, két pár lépett oda Dantéhoz, és kérték, hogy hívja meg őket egy körre. Dante szinte azonnal a kedvükben járt.

– Tudod, általában azt tanácsolom az ügyfeleimnek, hogy ne fizessenek a kocsmai hepajokon. Nem tesz jót a nyugdíjaséveknek, ha villogsz a lóvéval. – Roman egy kicsit megdöbbent, hogy milyen hamar visszatért a beszédébe szülővárosának hanglejtése és szóhasználata.

– Tiszta szerencse, hogy nem vagyok az ügyfeled, öreg – felelte kuncogva Dante.

Roman a fejét csóválta.

– Azt akarom mondani, hogy amíg apa kórházban fekszik, jobb lenne meghúzni a nadrágszíjat. Neveah szerint jó a biztosítása, de hamar felgyűlnek a kórházi számlák. Az ilyet nevezzük „váratlan kiadásnak”.

Dante leengedte a vállát.

– Vágom, tesó, okés? Szerinted nekem nem jut eszembe? Minden áldott nap minden áldott percében csak apu jár a fejemben. Látom magam előtt, ahogy véresen fekszik a vasúti síneken, ugyanazokon a síneken, ahol anya kocsiját is megtalálták. Szerinted én leszarom? Hát kapd be! Csak egy kicsit együtt akarok lógni a bátyómmal. Tudom, hogy Neveah-val úgy gondoljátok, hogy csak szívom apánk vérét, de szeretem az öreget, érted? Azt akarja, hogy a saját lábamra álljak. Én is a saját lábamra akarok állni, de én nem vagyok olyan agyas, mint te meg Neveah. Nem tudom vezetni a boltot. Nem tudok elmenni pénzügyi tanácsadónak. A pénzköltés megy, nem az, hogy megmondjam az embereknek, mit csináljanak a dellával. Az itteniekről tudom, hogy csak azért bírnak, mert ide járok szórni a pénzt, de apát nem a pénz miatt szeretem.

A bárpult mögötti tükröt körülölelő LED-ek vérvörös ragyogásában Roman látta, hogy lassan könnyek gördülnek le Dante arcán.

Átkarolta az öccse keszeg vállát.

– Nyugi, nyugi, tudom, hogy szereted apát, csak…

– Levettem, hogy csak próbálsz vigyázni rám. Mindig ezt csináltad. – Dante átkarolta Roman széles vállát. Szorosan magához húzta.

– Hiányoztál, Rome. Rohadtul hiányoztál. Szét vagyok esve a gecibe, bátyó. Mindent elkúrtam.

– Nyugi, minden rendbe fog jönni, oké? – Roman megfordult a bárszéken, és átölelte Dantét. – Hazajöttem. Érted? Itthon maradok.

Nem kerülte el a figyelmét, hogy Neveah-nak nem adta elő ugyanezt a kegyes hazugságot. De úgy gondolta, hogy ha valaki ismeri a testvéreit, az tudja, hogy Dante jobban rászorul a hazugságokra, mint Neveah.

A HARMADIK ITAL UTÁN Roman az órájára nézve megállapította, hogy már elmúlt éjjel egy. Ásított egy kicsit, és gyengén megütögette Dante vállát. Az öccse kókadozva ingatta a fejét.

– Figyelj, kapjuk össze magunkat, és menjünk haza. Reggel korán kelek, segítenem kell Neveah-nak a boltban. Rád fér egy kis alvás. A picsába, nekem se fog ártani. Rohadt fáradt vagyok.

Dante a bátyja felé fordult, és már épp tiltakozott volna, amikor elkerekedett a szeme.

Roman hátranézett.

A tömeg egyáltalán nem ritkult, pedig az éjszaka lassan átadta a helyét a hajnalnak. A színes fényben látta, hogy emberek vonaglanak a tánctéren, párok és baráti társaságok ülnek az asztaluknál. Aztán észrevette, hogy a táncolók szétválnak, akár egy sziklát körülölelő folyó, és egy férficsapat gyönyörű nők gyűrűjében átvág a klubon. A bandát két vékony, de szálkás fickó vezette. Az egyik terebélyes afrofrizurát hordott, a másik hosszú fonatokban viselte a haját, ami leomlott a hátán, és az arcába is hullott. Kigombolt fehér ingük mindkettőjükön látni engedte a tetoválásokat, amelyek szinte világítottak a mennyezet felől érkező UV-fényben. Az afrofrizurás emellett vékony bőrdzsekit és nyakláncon egy cilinderes koponyát ábrázoló aranymedált viselt.

A fonott hajú fickó Romanre és Dantéra nézett, miközben a banda a klub bejáratától a bárpulttól jobbra lévő terület felé tartott, amely a VIP-részleg lehetett, majd ott helyet foglalt. Roman nem volt benne biztos, de mintha a fonott hajú fickó rájuk kacsintott volna.

– Gyerünk, Rome, húzzunk haza. Már én is mennék. Fizess, és haladjunk – mondta Dante. Döbbenetesen józannak hangzott.

– Dante, mi a baj?

– Lécci, megyünk már? Gyerünk, tesó, induljunk.

Roman elővette az egyik bankkártyáját, és fizetett a pultosnál, mintha ő hívott volna meg az este során mindenkit egy körre. Megkapta a számlát, aláírta, és leugrott a bárszékről. Dante már indult is az ajtó felé. Odakint hűvös éjszaka fogadta őket. A szeptember Virginiában gyakran olyan balzsamos, mint a június, de ezúttal az ősz kimutatta a foga fehérjét. Beszálltak a Challengerbe, Roman ült a volán mögé, Dante pedig az utasülésre. Roman beindította kocsit. Egy férfi haladt el a Challenger előtt, a kezében egy üvegkorsóval. Miközben Roman lenézett, hogy a helyére kattintsa a biztonsági övét, Dante kiabálni kezdett.

– Ne! Ne!

Roman épp időben kapta fel a fejét, így még látta, hogy a fickó meggyújtja a korsóban lévő folyadékot, és az egészet a Challenger motorháztetőjére önti. A fickó eldobta a korsót, és mintha mi sem történt volna, elsétált, miközben kék lángok futottak végig a motorháztetőn.

Roman kiugrott a kocsiból, és levetette az ingét. Eszelősen csapkodta a lángokat, de ettől a tűz csak belekapott az ingbe. A földre dobta, és eltaposta a lángokat, majd a tűz a motorháztetőn is kialudt. Dante az ablak felé fordult, és lehunyta a szemét.

Gúnyolódók zsivaja harsant fel a parkolóban, miközben Roman elnézett a tömegre a kocsi teteje felett, amely úgy füstölt a hűvös éjszakában, akár egy gőzmozdony.

– Rome, csak menjünk. Induljunk, tesó. Kérlek.

Roman visszaszállt a volán mögé, és kilőtt a parkolóból; az égett alkohol és a megperzselt fém émelyítően édes illata betöltötte a kocsit.

ÖTÖDIK FEJEZET

Amikor lefordultak a kocsibeállóra, Dante kiugrott az autóból, mielőtt az teljesen megállt volna. Feltántorgott a lépcsőn, kinyitotta az ajtót, és botladozva belépett. Mire Roman is odaért, és bezárta maga mögött az ajtót, Dante a konyhában vedelte üvegből a whiskey-t.

Roman próbálta elvenni tőle.

Dante a jobb kezével lazán fogta az üveg nyakát, a bal kezének fejével pedig megtörölte a száját. Hátratántorodott, és ösztönösen kinyújtotta a szabad kezét, hogy megtámaszkodjon. A bal keze megcsúszott a konyhapulton, és ő rázuhant a csepegtetőre a mosogató mellett. Az egész berendezés a padlóra esett. A tányérok, edények és poharak csörömpölve csapódtak a csempéknek.

– Faszom – morogta Dante, és megpróbált felegyenesedni, miközben még mindig az üveg whiskey-be kapaszkodott. Roman átlépett az összetört edények felett, és ezúttal sikerült elvennie az üveget Dantétól.

– Eleget ittál.

Dante meglökte. Roman közel tizenöt kilóval nehezebb volt az öccsénél. A hetente négyszer végzett CrossFittel jó sok izmot szedett fel sovány testére. Szinte meg sem moccant.

– Kapd be, tesó. Azt hiszed, megmondhatod, mit csináljak? Nem jártál itthon öt éve. Lófaszt se ér, amit mondasz. Nem tudsz semmit. Semmit sem tudsz rólam, és nem is érdekel. Anya azért ment el, mert elkúrtam. Apa azért került kórházba, mert azóta is mindent elkúrok, de te leszarod. Mindenki szarik rám. – Dante arcán könnyek csorogtak, akár a mellékfolyók.

Roman lerakta az italosüveget, és Dante vállára tette a kezét. Előrehajolt, hogy összeérjen a homlokuk. Beszélni kezdett, és a szavaiból kiveszett az atlantai elit mély hanghordozása, miközben felvették Közép-Virginia dallamos ritmusát. Már nem Roman Carruthers, a Carruthers and Associates vezérigazgatója volt. Hanem Rome. Dante bátyja. Az elsőszülött. Újra magára öltötte ezt a szerepet, és vállalt mindent, ami vele jár.

– A testvéred vagyok. Higgy nekem, amikor ezt mondom. Érdekel, mi van veled. Beszélj. Áruld el, mi folyik itt. Áruld el, miért nem látogattad meg apát a kórházban. Nézz rám. Áruld el, miért gyújtotta fel valami mókamester ma este a kocsidat. Áruld el, miért néztél ki úgy, mint aki ijedtében összefosta magát, amikor azok a fickók bejöttek a klubba. A fonott hajú, meg az afrofrizurás. Áruld el. Bármiről van is szó, melletted vagyok. Mint mindig.

Dante elhúzta a fejét Romantől, és felnézett a mennyezetre.

– Szar a helyzet, Rome. Nagyon szar. Akár meg is ölném magam, de az sem javítana rajta. – Danténak még mindig csorogtak a könnyei. Roman az öccse szemébe nézett, és látta benne a megbánás szellemét, a kétségbeesés kísértetét, de mindenekelőtt a rettegést.

Miután összesöpörték a törött edényeket, átmentek a nappaliba. Roman leült az apja foteljébe, Dante pedig elnyúlt a sarokkanapén. Roman előrehajolt, és lelógatta a kezét a térdei között. Dante végigsimított a tenyerével az arcán. Mintha órákon át csak hallgattak volna, végül Dante megszólalt.

– Hát, ööö… együtt lógtam a spanommal, Gettyvel, meg a csajával, Cassidyvel. Vágod, a csaj a Hempstead College-ba jár Richmondban. Sok fiatal fehér csajt meg faszit ismer arrafelé. Getty arról dumált, hogy ezerrel nyomják az ekit. Aszongya, szerezzünk cuccot, és terítsük. Mert a hempsteadi arcok imádják csapatni, meg faszom. Könnyen megfejhetjük őket.

– Dante, neked van pénzed. Apától havonta kapsz háromezret, és fizeti a kocsid részleteit meg a biztosítást. Nem költesz lakbérre. Még kajára sem.

– Tisztában vagyok vele! Ezért szálltam be. Harminc vagyok. Mindennap el kell mennem abba a kurva kohóba. Szagolhatom azt a fost. Nézhetem a hullákat, amiken legyek mászkálnak. Beszívom a füstös levegőt. És nem mondhatok nemet, mert apu fizeti a kocsim részleteit, tőle kapom a lóvét, és még a kurva bevásárlást is ő intézi. Neked el kellett menned. El kellett költöznöd. Én saját pénzt akartam. Önállóan akartam csinálni valamit. – Dante mostanra felállt, gesztikulált a kezével beszéd közben. Roman végighallgatta a kiselőadását, és nem tette szóvá, hogy tud róla, Dante valójában nem jár be naponta a krematóriumba. Sem abba, amelyik Jefferson Runban működik, sem a másikba a 301-es úton Red Hill közelében. Hagyta, hogy Dante előadja a meséjét az összes elengedhetetlen kitétellel és kozmetikázással együtt. Mert az öccse hiába hízelgett magának azzal, hogy újraírta a történelmet, hiába élt a szerzői szabadsággal, Roman tudta, hogy hová akar kilyukadni. Tisztán látta a végét, akár egy jós.

– Értem. Gettyvel szereztetek ecstasyt, aztán megpróbáltátok eladni. Utána mi történt?

Dante a kanapé végéhez ment, és hátat fordított a bátyjának.

– Ja, szerváltunk ekit. Szereztünk herkát is. Jó sokat.

– Mennyi az a sok? – Roman már egy ideje tudott róla, hogy Dante legális és illegális szerekkel kezeli magát. Amikor utoljára itthon járt, Dante egy Percocettel teli cukorkás tégellyel mászkált, és üdítővel kevert kodeines köhögéscsillapítót vedelt. Akkor sem hordta le, és most sem érzett rá késztetést. Mind a veszteség árnyékában élnek. Neveah a kórházban nem gyújtott rá, de Roman tudott róla, hogy a húga naponta másfél doboz Newsportot szív. Egy hónappal az anyjuk eltűnése után szokott rá. Roman nem tudta, milyen káros szenvedélyekkel él még ezenkívül, és nem is akart tudni róla. Elég a sajátját megemészteni. Milyen alapon ítélkezhet, ha Dante tompítani akarta a fájdalmát, és megtalálni a módját, hogyan lebeghet közös gyászuk hordalékainak felszínén? De ez akkor sem ugyanaz. Ez olyan volt, mintha együtt úszna a cápákkal, miközben a víz teli van vérrel.

– Olyan ötvenezer ekiben, és… kétszázötvenezer heroinban – felelte Dante. Közben Roman érezte, hogy epés hitetlenkedés feszíti a mellkasát. Biztosan rosszul hallotta. Kizárt, hogy az öccsét kezdőként bevették a narkóbizniszbe, és a kezébe nyomtak háromszázezer dollár értékű anyagot, hogy terítse a közeli művészeti főiskolán, amelynek leghíresebb végzős hallgatója arról ismert, hogy megnyert egy valóságshow-t a tévében.

– Dante, honnan szereztél ennyi anyagot? Egész idáig dílerkedtél? – Roman minden erejével próbált egyenletes hangon beszélni, de a harag és a félelem egyaránt páratlan korrepetitor.

– Nem. Ez volt az első alkalom, esküszöm. Csak… hallottak apuról. Azt mondták: „Jó vagy nálunk.”

Roman lehunyta a szemét.

– Gettyvel és Cassidyvel rájártatok a készletetekre, igaz? Betoltátok az ekit meg a heroint, és most tartozol nekik.

Nem kérdés volt.

– Ja – felelte Dante.

– Mennyivel lógsz? – Romannek feltűnt, hogy szorítja a fotel karfáját. Hosszú, keskeny ujjai belevájnak a velúrszövetbe, mintha egy sztriptíztáncos seggét markolná.

Dante válaszolt, de Romant megint annyira megdöbbentették a szavai, hogy azt hitte, rosszul hall.

– Mennyivel? – kérdezte megint.

– Az összessel. Az összessel tartozunk. Háromszázezerrel. Cassidy és Getty elhasználta a herkát, szétosztogatták a barátaik között, aztán a kollégista srácok lenyúlták tőlünk az eki nagy részét. Vagy húszezerrel megrövidítettek minket. Próbáltuk eladni a maradékot, de senki sem akart fizetni érte, amikor ingyen is kaphatnak a koleszosoktól, úgyhogy mi nyomtuk be a maradékot.

– Hogy a faszba érted, hogy lenyúlták? – Roman mostanra üvöltött, de nem érdekelte. Már szinte őrjöngött.

– Getty odament, hogy eladja nekik a cucc egy részét, de megverték, és elszedték tőle. Elmondtuk Torrentnek és Tranquilnak, ők meg úgy voltak vele, hogy nem az ő bajuk.

– Oké, oké… először is: Gettyvel voltál, amikor kirabolták? Mert rohadtul bűzlik az egész. Másodszor, kétszázötvenezer dollár értékű heroin, az nagyjából két és fél kiló. Komolyan azt hiszed, hogy Getty meg ez a Cassidy nevű csaj mindet el tudta szívni, és nem haltak bele? Átvágtak a barátaid, D.

Dante a fejét rázta.

– Nem. Getty miért hazudna? Ugyanúgy tartozik, mint én. Torrenttel és Tranquillal nem éri meg baszakodni. Ők vezetik a Black Baron Boyst. Rome, ezek durva arcok. Tényleg… nagyon durvák. Nem lett volna szabad szívóznunk velük. Őrültek… nem éri meg kihúzni náluk a gyufát. Ők voltak azok ma este a klubban. Az afrofrizurás meg a fonott hajú.

– Getty nem lóg nekik ugyanúgy, mint te – mondta Roman hamisítatlan virginiai hanghordozással.

– Mi van? Nem figyelsz. A cuccot a…

– Nem. A cuccot te szerezted a Black Baron Boystól. A te családi háttered miatt szavaztak bizalmat, Dante. Ez a te tartozásod, nem Gettyé. Most már érted, miért logikus, hogy Getty hazudott neked? Lassítanál egy pillanatra, és lennél szíves elgondolkodni? Erőltesd meg magad! – Dante Roman felé fordult. Akkorára nyílt a szeme, akár a dísztárcsa. A pupillája szinte betöltötte a szemgödrét.

– Nem tenné ezt velem. Nem hozna ilyen helyzetbe.

– Miért nem? Mert barátok vagytok? Nap mint nap pénzzel dolgozom. A pénz olyan, mint a sav. Szétmar mindent. Barátságot, családot, szerelmet, házasságot. Hiába hiszed, hogy van köztetek valamiféle kötelék, a pénz szét fogja marni. Mint a sav. Ne áltasd magad az ellenkezőjével.

Dante a kanapéra rogyott. Roman elengedte a fotel karfáját. Hagyta, hogy az agya feldolgozza a Dantétól hallottakat, és kitöltse az üresen maradt részeket, amelyeket az öccse elhallgatott előle. Mert tudta, hogy Dante nem mondott el mindent. Soha senki sem árulja el a teljes igazságot, még akkor sem, ha a Bibliára esküszik.

– Hogy is hívják ezeket a fickókat? Torrent és Tranquil? Ők szúrták ki a furgonok kerekeit, igaz? Ők szorították le apát az útról? – Roman azt hitte, jobb kimondani a dolgot, hogy jelen legyen velük a való világban, és ne csupán gondolatként létezzen a fejében, de tévedett. Csak rontott a helyzeten. Mindennél rosszabb volt látni, ahogy Dante arca eltorzul a szavai hallatán. Rosszabb volt érezni, ahogy a szavak koszos pénzérmékként töltik meg a száját. Olyan volt a felszínre hozni ezt a tudást, mintha elmondana egy átkot.