Elrejtve
Author: Shannon Mayer
Date: 2026-08-26
Publisher: Álomgyár Kiadó
Rights: Copyright © Shannon Mayer, 2024

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Shannon Mayer: Hidden by Fate, 2024

Fordította
NAGY BOLDIZSÁR

Copyright © Shannon Mayer 2024, Hidden by Fate

All rights reserved

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Momir Borocki tervei alapján a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Momir Borocki és Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Pócsi-Fodor Petra

Korrektúra: Török Tünde

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890
admin@alomgyar.hu
admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu
www.facebook.com/alomgyar
instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-65-6

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Méz és Hamu udvara (Méz és jég trilógia 1.)

(társszerző: Kelly St. Claire), 2022

Toll és csont trónja (Méz és jég trilógia 2.)

(társszerző: Kelly St. Claire), 2023

Szirmok és jég koronája (Méz és jég trilógia 3.)

(társszerző: Kelly St. Claire), 2023

Taken by Fate – Elragadva (Alfa-sorozat 1.), 2024

Hunted by Fate – Megkísértve (Alfa-sorozat 2.), 2025

Claimed by Fate – Birtokolva (Alfa-sorozat 3.), 2025

Caged by Fate – Bezárva (Alfa-sorozat 4.), 2026

Diana

A hullámok a csónak oldalának csapódtak, egyenletes, surranó hangokkal, mintha sürgetnének, „tovább, tovább, tovább”, a motor pedig teljes erővel, de szinte hangtalanul dolgozott. Megmarkoltam elöl a korlátot, és észak felé bámultam, abban a reményben, hogy látni fogom a vanatorok hajóját. Hogy megbizonyosodom róla: Myrrnek, Nicholasnak és az új, de máris hűséges pokolkutyámnak, Kevinnek nem esett bántódása. Amikor rájöttünk, hogy Nicholast és Myrrt elrabolták, fogalmunk sem volt róla, hogy Kevint is magukkal hurcolták. Legalábbis… én ebben reménykedtem. Hogy csak elvitték, és nem végeztek vele azonnal.

Hiába látok a sötétben, így sem tudtam kivenni semmit az óceán távoli horizontján az éjszakában.

Fölöttünk félhold ragyogott, ráadásul felhős volt az ég, így alig derengett valami a vízen.

Egyszer csak pikkelyek, sötétzöld és szürke villanások jelentek meg, mire a pulzusom felgyorsult.

– Sal?

Csak bámultam, nem voltam biztos benne, hogy tényleg jól látok. Saldraenaen, a sárkány, akit megmentettünk Mavericktől, akkor vetette magát az óceánba, amikor a hegyi fészke szétrobbant a lávában. Nem tudtuk biztosan, túlélte-e.

De most itt volt, szemmel láthatóan sértetlenül. Egy pillanatra megszorítottam a korlátot, és majdnem odakiáltottam a többieknek. De ahogy a lényt figyeltem, egyre inkább megerősödött bennem az érzés: nem azért jött, hogy ártson nekünk. Hogy miért tart velünk, azt viszont egyáltalán nem értettem.

A vízisárkány a csónak jobb oldalán úszott, a teste könnyedén siklott a vízen, pedig elég sebesen haladtunk. Úgy bukfencezett, mint egy delfin, kihasználva a hajó keltette hullámokat, hogy tartani tudja velünk a tempót, a hasán lévő fehér pikkelyek pedig visszaverték a hold fényét. A felhők ismét fölénk csúsztak, Sal pedig látszólag eltűnt.

Amióta elhagytuk a barlangját, nem tudtam szabadulni attól a makacs, sajgó szomorúságtól, amit az elvesztése váltott ki belőlem. Most végre megkönnyebbülhettem, és pár másodpercre meg is engedtem magamnak, hogy átjárjon a nyugalom. Legalább életben maradt. De ez az érzés nem tartott sokáig.

A lény érzelmei újra elárasztottak – akkor is ez történt, amikor a hegy gyomrában voltunk. A tenyeremet sajgó mellkasomra szorítottam, és ismét átéltem a szívfájdalmát meg a magányát, az egyetlen igaz szerelme, György elvesztése miatt.

A hírhedt sárkányölő beleszeretett Salba – és ez egy mindent elsöprő szerelem volt. De akadt egy féltékeny nő György múltjából, aki nem akarta, hogy egymásra találjanak. György tudta: ha a szívét követve visszatér Salhoz, az elhagyott szeretője semmitől sem riad vissza, hogy megölesse a sárkányt. Györgynek választania kellett.

Veszélybe sodorja Sal életét azzal, hogy visszamegy hozzá, vagy megvédi azzal, hogy inkább máshoz köti a szívét?

Még mindig éreztem a fájdalmát: Sal hosszú időn át várta a szerelmét, de lassan ráébredt, hogy az soha nem tér vissza. Az egyetlen vigaszom az volt, hogy legalább el tudtuk mondani neki az igazat. Már tudta, hogy György egész idő alatt szerette őt. Még egy dalt is írt róla.

– Ez sovány vigasz számára. Attól még az egész életét egyedül töltötte – suttogtam.

A szomorúság nem tágított, a korlátnak dőltem, miközben Sal bánata összefonódott a sajátommal. Az hajtott előre, hogy meg kellett menteni az eltűnt barátainkat; a saját szenvedésemnek voltak olyan rétegei is, amelyekkel nem akartam szembenézni.

Vajon én is arra vagyok ítélve, hogy örökké egyedül maradjak, mint Sal?

A Ravenhez fűződő, múló vérkötelék mostanra már elhalványult, de még mindig éreztem őt. Olyan közel volt, mégis elérhetetlen.

Amikor megláttam, hogy egy formás, vörös hajú nő az ölében ül, az nemcsak dühöt váltott ki belőlem meg a bennem élő farkasból, hanem közben valami el is tört bennem. Mintha… Mintha többet jelentett volna számomra annál a néhány pillanatnál, amit együtt töltöttünk. Pedig megesküdtem rá még magamnak is, hogy csak arra kell, hogy utána ki tudjam őt verni a fejemből.

Nem engedhettem meg magamnak, hogy ennyire védtelen legyek. Az univerzum ugyanazt a történetet mesélte nekem újra és újra, Mav árulásának fájdalmától kezdve most Sal szenvedésén át, egészen addig, ahogy láttam Evangeline-t összeroppanni Lycan elvesztése után. Az üzenet egyértelmű volt:

A szerelem egyenlő a fájdalommal.

És most nem engedhettem meg magamnak, hogy szenvedjek. A világunk hatalmas veszélyben volt, meg kellett menteni, és akár tetszett, akár nem, nekem ebben kulcsszerepet osztottak. A szerelemnek várnia kellett.

Már ha egyáltalán lesz részem abban valaha is. Mert volt, amikor nem féltem ettől a lehetőségtől – inkább elfogadtam.

Belenyugodtam abba, hogy talán már találkoztam az egyetlen igaz társammal, még évszázadokkal ezelőtt, és nincs több esélyem a szerelemre…

A fiatal vámpírlord, aki megmentett Edmundtól. Aki mindent kockára tett, és szinte teljesen biztos vagyok benne, hogy kivégezték a bátorságáért. A testemben összegyűlt súly és fájdalom hirtelen feltört, bizsergésként futott végig rajtam, és elbizonytalanodtam mindabban, amit a saját múltamról tudni véltem.

– Ha ez a történet igaz… és még ha soha nem is találkozunk újra, legalább maradjon életben! – suttogtam a kérést a szélbe, mintha választ remélnék tőle.

Sós víz fröccsent fel, végigfolyt az arcomon, lehűtötte a bőrömet, és egy pillanatra elállt a lélegzetem. Pislogtam, lenéztem, és ott volt Sal – hatalmas szemével nézett fel rám, tartotta a tekintetemet, szinte odaszegezett vele a hajó orrába.

Különös nyugalom áradt szét bennem – nem az enyém volt, mégis, ahogy végigkúszott rajtam, az enyémmé vált, és zaklatott gondolataim lassan csillapodni kezdtek.

– Köszönöm, Sal. Veszélyes hely felé tartunk. Nem kellene velünk jönnöd. Menj inkább, maradj biztonságban!

Bukfencezett egyet, majd alábukott, és egy farokcsapással még egyszer felém fröcskölte a vizet. Egy búcsúintegetés lenne a maga sajátos módján?

Furcsa volt hiányt érezni Sal után, ennyi közösen töltött idővel a hátunk mögött. De nem volt kétségem afelől, hogy ez inkább arról a nyers, túláradó érzelmi kapcsolatról szólt, ami kialakult köztünk, amikor Raven felolvasta György hozzá írt sorait. Azok a szavak több mint száz éven át vártak arra, hogy valaki felolvassa őket Salnak.

Megráztam a fejem, és letöröltem az arcomról a sós permetet.

Raven a csónakot irányította, fenn, a felső szinten. Nem kellett hátranéznem ahhoz, hogy lássam, figyel-e. Minden egyes alkalommal éreztem a tekintetét magamon, valahányszor felém pillantott.

Gabriel azt mondta, a vérkötelék megszűnt, és hittem neki. Ugyanolyan jól ismertem a tündevér vámpírra gyakorolt hatását, mint bárki – és Raven eleget ivott belőle ahhoz, hogy elégessük köztünk ezt a köteléket.

Akkor mégis mi a fene volt ez köztünk?

És talán Raven nem is hazudott, amikor azt mondta, nem emlékszik arra a dús idomú, vörös hajú lányra. Hogy csak inni ment, az a lány odament hozzá, de nem történt semmi…

Nem. Nem akarok ezzel foglalkozni. Sem ma, sem holnap. Nincs időm olyan bonyodalmakra, amiket ezek a férfiak hoznak az életembe. Fontos feladat áll előttem. És arra fogok koncentrálni, hogy megoldjam.

Mintha meghallotta volna a gondolataimat, Maverick szólalt meg a hátam mögött.

– Diana!

Megfordultam, és láttam, ahogy kissé sántikálva felém tart, kímélve a bokáját.

– Próbálj meg aludni! Lehet, hogy órák múlva érjük csak utol őket. Vagy… napok múlva.

Elkaptam a tekintetem róla – az egyik szeme kék, a másik zöld volt –, és visszanéztem az óceánra, ami elválasztott minket a barátainktól. Myrrt, Nicholast és Kevint alig néhány órája hurcolták csak el, szó szerint az orrunk elől.

Pontosabban Maverick orra elől.

Akármennyire is védtem Mavet Raven dühével szemben… be kellett látnom, hogy van abban valami, amit Raven mondott.

Igen, Mav alultáplált volt, és sérült, de mégis hogyan tudtak a vanatorok észrevétlenül feljutni a hajónkra, és egy hang nélkül elvinni őket? Különösen úgy, hogy Nicholas is ott volt. Valaminek történnie kellett… némi dulakodásnak legalább. És Kevin ugatása?

Hacsak nem iktatták ki Kevint rögtön azután, ahogy feljutottak, hogy még véletlenül se tudjon jelezni…

Nem voltam hajlandó belegondolni ebbe az eshetőségbe. Lehet, hogy korábban Gabe pokolkutyája volt, de most már az enyém, és a gondolat, hogy elveszítem… hogy ennyire cserben hagytam… úgy felzaklatott, hogy hányingerem támadt.

– Tényleg semmit nem hallottál? Egy hangot sem…?

Most már felé fordultam, mert látni akartam az arcát, amikor válaszol. Egyszer már nagyon átvágott. De akkor még más voltam. Mostanra jobban kiismertem.

A szemöldöke felszaladt.

– Diana, harcoltam volna értük, ha bármit is hallok. Eszméletlen voltam. Nem voltam magamnál.

Kinyújtotta a kezét, és megfogta az enyémet – szinte tétován, mintha arra számítana, hogy elrántom tőle.

– Bárcsak felébredtem volna! Talán akkor minden másképp alakul, és most Jade után kutatnánk, nem pedig ezeket az átkozott vanatorokat hajszolnánk.

Jade… a lány, akinél ott volt a következő kulcs, amivel megállíthattuk volna nemcsak az Alfa Birodalom, hanem az emberek birodalmának pusztulását is.

És most fogalmunk sem volt, hol van a lány.

– Gondolkodtál már azon, hol kéne kezdenünk a keresését?

Gyorsan pislogott egyet. Akkor tudatosult bennem, hogy megváltozott a tartásom, és visszacsúsztam a királynői szerepembe.

Problémamegoldás.

Tényszerűség.

Rövidség.

És ahelyett, hogy reagáltam volna az ártatlanságára vonatkozó kijelentésére, egy teljesen más irányba vittem a kérdést. Úgy voltam vele, jobb, ha már most megérti: elsősorban Farkaskirálynő vagyok, és csak másodsorban nő. Küldetésem van.

– Igazából lehet, hogy van egy ötletem. A drágakőhöz kapcsolódik – köszörülte meg a torkát. – Apád drágakövéhez, amit én…

Közelebb hajolt, lehalkította a hangját, és ahogy suttogott, az ajka súrolta az állkapcsomat:

– Nagyon sajnálom, Di. Szeretném visszanyerni a bizalmadat, ha adsz rá egy esélyt.

Oldalra fordítottam a fejem, hogy válaszoljak, és véletlenül majdnem összeért az ajkunk, amikor felharsant a hajókürt. Azonnal a fülemre szorítottam a kezem, és ösztönösen hátraléptem Mavericktől, miközben ő is a fejéhez kapott.

Csengett a fülem, és legszívesebben megfojtottam volna a kapitányunkat.

Felpillantottam a kormányállásra, és láttam, hogy Raven vigyorogva néz le ránk – bár a „vigyor” nem is pontos szó, mert nem volt benne semmi derű. Kivillant a foga, és azon a makacs, megmagyarázhatatlan köteléken keresztül, amiből még mindig maradt köztünk, szinte éreztem, ahogy sistereg benne a düh. Úgy tűnt, egyáltalán nem tetszett neki, milyen közel kerültünk egymáshoz Mavvel. Hiába fogadtam meg az imént, hogy nem érdekel, mit csinálnak a férfiak az életemben, nem tudtam letagadni, milyen elégedettség járt most át.

Ahogy mondani szokás… ami jár, az jár.

Raven állta a tekintetemet, majd északkelet felé bökött. Arra fordultam, és amikor megláttam, mire mutat, már meg is bocsátottam neki a kürtért.

A horizonton ugyanis halványan kirajzolódott egy ismerősnek tűnő hajó sziluettje, a víz fölött suhant a távolban.

Majdnem utolértük a vanatorok hajóját.

Megfordultam, felrohantam a lépcsőn a fő kabin felé, és berontottam a kormányállásba.

– Ők azok?

Raven az ablakon át bámult kifelé.

– Te is láttad volna őket, ha nem azzal vagy elfoglalva, hogy az az idióta taperol.

– Nem taperolt – vágtam vissza. – Arról beszélt épp, hogy talált egy módot arra, hogy Lycan drágakövével kövessük Jade-et.

Raven ekkor rám nézett, kék tekintete élesen megvillant.

– Tényleg? És a száddal akarta végigkövetni a térképet a bőrödön?

Visszabámultam rá.

– Cseszd meg, Raven!

A szája sarka felfelé kunkorodott, egy szemfoga kivillant, és közelebb hajolt.

– Csak egy szavadba kerül, Jégkirálynő!

Összeszorult a mellkasom, és erőt kellett vennem magamon, hogy elfordítsam a tekintetem. Próbáltam figyelmen kívül hagyni azt a sajgó érzést, ami átjárt attól a gondolattól, hogy… bármi is történik köztem meg az idegesítő Raven között.

– Milyen messze vannak?

Horkantott, majd egy halk nevetés csúszott ki belőle.

– Szép váltás. Nagyjából egy órára lehetnek. Talán még annál is közelebb.

Rámarkoltam egy távcsőre, és a szememhez emeltem. A köztünk és a hajó között húzódó távolság egyre csökkent. A hajójuk hátulját figyeltem, láttam, hogy alakok mozognak rajta, de részleteket nem tudtam kivenni.

– Szerinted észrevettek minket?

– Sötétben haladunk. Attól függ, mennyire magabiztosak, és ahogy ismerem a vanatorokat… azt hiszik, büntetlenül megúszták.

Állított a műszerfalon valamit, még inkább északkelet felé irányítva minket – olyan simán és magabiztosan, mintha már százszor csinálta volna. Az alkarja könyékig szabadon volt, az izmok megfeszültek rajta, ahogy gyors, biztos mozdulatokkal egyenletesen tartotta az új irányt.

Mi a francért bámulom a kezét? Nem értettem, hogy a fenébe lehetséges, hogy ennyire felizgat már az is, hogy egy rohadt hajót vezet. Hogy lehet, hogy azt a fogadalmat, amit alig egy perce tettem magamnak, máris ennyire ingatagnak érzem?

Forróság járt át. A francba, már megint…

Vagy még mindig? Azt hittem, ez végleg elmúlt Isla Naranján, de tessék, most megint ott volt, újra felütötte a fejét a vágy, forrón és kegyetlenül.

– Jégkirálynő.

– Mi van? – csattantam fel keményen. Legalábbis próbáltam keménynek tűnni, de inkább csak simán zavartnak tűnhettem, ahogy felfelé néztem rá.

Felvonta a szemöldökét.

– Hacsak nem akarod, hogy most rögtön kényeztesselek a számmal, és hogy világos legyen, örömmel megtenném, szerintem most inkább menj! A vágyadtól lassan teljesen bepárásodik az ablak.

Leesett az állam, megpördültem, és szinte futva menekültem ki a kormányállásból. Annyira undorodtam magamtól és a vágyamtól, hogy a hajó hátsó részéig menekültem. Raven ott legalább biztosan nem láthatott. És szükségem volt egy percre.

Vagy tízre.

Újra a korlátba kapaszkodtam, és próbáltam úrrá lenni a testemen. A tüzelés korábban is kiszámíthatatlanul tört rám, de ilyen gyakorisággal még soha. Tényleg elég az, hogy a közelében vagyok, és máris egy fortyogó, kielégítetlen kis ribanc lesz belőlem? Mert rohadt nehéz volt beismerni, mennyire akarom, hogy Raven a magáévá tegyen. Nyitott lettem volna mindenre, amit eddig ajánlott.

Hogy a nyelvével dugjon meg.

Hogy addig kényeztessen, míg a nevét nem sikongatom.

Hogy kipróbáljunk minden pózt és megízleljük egymás összes testrészét.

A korlát megreccsent a szorításom alatt, és nem tudtam visszafojtani a nyögést, ahogy a testem ívbe feszült és meg-megrándult. Az a rohadt tüzelésem! Ha épp nem a vanatorokat üldöznénk, gondolkodás nélkül belevetettem volna magam a jeges óceánba, csak hogy lehűtsem túlhevült testemet.

Mert az ilyen tüzeléssel az a baj – még akkor is, ha egy királynő fogadalmat tett magának –, hogy csak bizonyos határig lehet ellenállni.

De mégis hogy legyek erős, amikor a testem és az elmém darabokra szakad attól a gondolattól, hogy a kormányállásban lévő vámpír újra meg újra magáévá tesz? Alig maradt hely más gondolatoknak.

Fontos gondolatoknak.

Például hogy meg kell mentenünk a barátainkat.

Hogy véghez kell vinnünk a küldetésünket.

Hogy meg kell mentenünk a világot.

Hát, szóval ilyen apróságok.

– Szedd már össze magad, Diana! – motyogtam magamban.

Nem volt kedvem ténylegesen belemerülni az óceánba, és most, amikor a vanatorok nyomában voltunk, tudtam, hogy az is időpazarlás, ha visszavonulok a kabinba egy hideg fürdőre – de muszáj volt egy kicsit lehűteni magam. Merev léptekkel indultam el, továbbra is lángolt a testem Raven szavaitól. A létra felé tartottam, ami a csónak indítóplatformjára vezetett.

Az állás közvetlenül a víz fölött húzódott, és a névadó kis csónak szinte teljesen elfoglalta. De úgy láttam, ha kimegyek a szélére, és ott leülök, akkor bele tudom lógatni a lábam a vízbe.

Lemásztam hát a létrán, kiléptem a ringó platformra, és óvatosan a perem felé araszoltam. A jobb oldalamon korlát futott egészen a nyitott részhez. Abba kapaszkodtam, miközben leereszkedtem a platform szélére.

Félig már le is jutottam, amikor a hajó váratlanul egy kemény hullámnak csapódott, megbillent, és a rázkódás végigfutott rajta, egészen az indítóplatformig.

Sikoltani sem volt időm – előrelökött a lendület, egyenesen bele a tengerbe.

Diana

A hideg víz elképesztő hatással volt az elmémre – elűzte mindazt, ami addig összekuszálta. Bukdácsolva haladtam lefelé, újra meg újra átfordultam a vízben, miközben a hajó egyre távolodott tőlem, én pedig kétségbeesetten próbáltam a felszínre jutni, bár fogalmam sem volt, merre van a felfelé. Vadul rugdalóztam, és közben valami jelet kerestem – a holdat, vagy bármit, ami irányt mutathat.

Itt fogok meghalni… Hogy én mekkora idióta vagyok!

Az ég és pokol mindenható isteneire, mégis mit gondoltam?

Raven.

És a szája.

És a keze.

Végül aztán arra jutottam: ez az egész az ő hibája. Teljesen hatalmába kerített, azzal az átkozott vérkötelékkel, bizonyára. Biztosan maradt belőle valami, valamiféle utórezgés a bőröm alatt, hogy még mindig ennyire hat rám, gondoltam.

Áttörtem a felszínt, mély levegőt vettem, és a hajót bámultam, ami egyre távolodott tőlem. Ravennek és Mavericknek fogalma sem volt róla, hogy váratlanul belepottyantam az óceánba, és már túl messze voltam ahhoz, hogy érdemes legyen kiabálásra pazarolni a levegőmet. Nem tehettem mást, úszni kezdtem, és reméltem, hogy valamelyikük észreveszi a hiányomat.

– Mekkora idióta vagyok! – kiáltottam az ég felé, miközben a sós víz a számba csapott. – El kellene venni tőlem a koronát ezért az ostobaságért!

De most a túlélésre kellett koncentrálnom, nem arra, mennyire ostobán viselkedtem.

Levettem a pólómat, majd a víz alatt kibújtam a nadrágomból és a csizmámból is. Nemcsak az volt a gond velük, hogy lehúztak volna, de arra is gondolnom kellett, hogy talán hosszú időre a vízben ragadok.

Az a helyzet, hogy nem vagyok különösebben jó úszó, így tudtam, hogy valahogyan meg kell könnyítenem a helyzetemet.

Furcsa módon a gyerekkori traumám, amit a bátyám, Edmund okozott, úgy égett bele a tudatalattimba, hogy a mai napig nem szerettem a mély vizet. Megtanultam úszni, de csak azért, mert muszáj volt, nem azért, mert élveztem. Számomra a vízben való elmerülés leginkább egy hosszú, forró fürdőt jelentett.

És most itt voltam – a saját döntésem következményeként –, talán a lehető legmélyebb, legsötétebb vízben. A félelem felszökött bennem, de dühvel visszanyomtam.

– Tökfej. Bolond. Hülye liba! – szórtam magamra a szidalmakat, mint valami végtelen litániát. Másra abban a pillanatban nem igazán voltam képes. Arra sem, hogy egyáltalán megnézzem, milyen messze van tőlem a hajó.

Valami nekikoccant a jobb oldalamnak.

A francba!

Ha eddig a mély víz miatt féltem, az semmi nem volt ahhoz képest, hogy most valami nálam nagyobb úszik mellettem, közvetlenül mellettem. Valami, amit nem látok. Valami, ami akár éhes is lehet.

Még a krakennek is örültem volna – de ő messze volt innen, az Alfa Birodalomban.

Összeszorult torokkal, kiszáradt szájjal, végül egyetlenegy szót sikerült kipréselnem magamból, és kétségbeesetten reménykedtem, hogy a megérzésem jó:

– Sal?

– Nem!

Egy fej tört fel a vízből közvetlenül mellettem. Felsikoltottam, hátrafelé tempóztam, vadul csapkodva és fröcskölve. Zöld hajat láttam, sellőszerű arcot, aztán egy mosoly villant, éles, hegyes fogsorral.

– Xefia? – motyogtam, és hirtelen erőt vett rajtam a megkönnyebbülés.

– Igen! Úszni jöttél velem? – kérdezte, a haja lágyan lebegett körülötte, miközben mellém sodródott.

A szívem őrült tempóban vert, és azt hiszem, be is pisiltem egy kicsit. Nem éppen királynőhöz méltó reakció, de ez az egész egyszerűen túl sok volt az idegrendszeremnek.

– Nem, én… leestem a hajónk hátuljáról.

A szeme elkerekedett, és a száguldó hajó irányába fordult.

– Ez nem hangzik túl jól, ugye?

– Nem… még mindig a vanatorokat üldözzük.

– Ó, igen! Én meg a barátaim lassítjuk őket!

Rábámultam.

– Hogy… mit csináltok?

– Ezért tudjátok beérni őket! Összegubancoltuk a motorjaikat hínárral, és próbáltunk egy kis galibát okozni. Most épp moccanni sem tudnak. – Elvigyorodott, és a víz alatt megfogta a kezem. – Gyere! Segítek visszajutni a hajótokhoz! Ez mókás lesz!

Úszni kezdett, én pedig rúgtam a lábam, de nem voltam benne biztos, hogy sokat számít. Xefia felnevetett.

– Borzasztóan csinálod! Bocsi, nem akarok gonosz lenni, de szerintem ettől több segítségre van most szükség.

Felköhögtem, majd egy újabb korty víz szaladt le a torkomon, így nem tudtam válaszolni. Igaza volt.

Valami sima, áramvonalas test siklott alám, egy kicsit kiemelt a vízből, épp annyira, hogy a fejem már a felszín fölé került, és könnyebben kaptam levegőt.

– Kapaszkodj az uszonyába! – mutatott Xefia az előttem emelkedő lény felé.

Rácsúsztattam az ujjaimat, és a delfin úgy lódult meg, mintha egy gázkart húztam volna meg rajta. Xefia nevetett, mellettünk úszott, és időnként kiugrott a vízből.

– Ez annyira jó! Úgy örülök, hogy beleestél!

Nem voltam benne biztos, hogy osztozom az örömében, de hálás voltam a segítségért, és eszem ágában sem volt vitatkozni.

Nem telt bele tíz percbe sem, és a delfin már a kis csónak indítóplatformjához ért.

– Raven! Maverick! – kiáltottam a nevüket. Raven biztosan meghallja, gondoltam.

A hajó lassítani kezdett, és próbáltam nem túl hangosan felnyögni a megkönnyebbüléstől.

Meghallott.

– Jégkirálynő? – ordította azt a röhejes becenevet, aminek még soha nem örültem ennyire.

– Itt vagyok! – Már annyira lelassult a hajó, hogy egyedül is fel tudtam húzni magam, mielőtt meglátott volna a vízben. – Köszönöm, Xefia, és a barátodnak is!

Megsimogattam a delfin hátát, aki aztán alábukott a hajó mellett. Xefia elmosolyodott.

– Az a jóképű fickó ott… Ó… Szia!

A sellő integetett, én pedig hátranéztem a vállam fölött. Raven állt ott, a szeme elkerekedett, ahogy végigmért. Persze, csuromvizes voltam, és nem volt rajtam más, csak melltartó és bugyi.

– Meg tudom magyarázni.

A szája sarka megrezzent, visszafogta a nevetést.

– Mi a francot csináltál?

Oké, valahol tényleg vicces volt, de most nem volt kedvem nevetgélni.

– Figyelj! Xefia és a barátai hínárral betekerték a vanatorok hajójának a propellereit. Leállították őket. Most kell belehúznunk, hogy kihasználjuk az előnyt!

Raven halkan felnevetett, majd derékból meghajolt Xefia előtt.

– És ez a szépség ismét megmentett minket. Köszönöm, kicsikém!

Xefia kuncogott, aztán sóhajtott egyet, és visszabukott a víz alá. Raven megint lazán meghódított egy szívet.

– Alig várom, hogy megtudjam, ez hogyan történt – mondta Raven, és kemény pillantást vetett felém. A tekintete végigkövette a bőrömön végiggördülő vízcseppek útját. – De ez most várhat. Igazad van, a barátainknak szükségük van ránk.

Minden további nélkül visszamászott a főfedélzetre, és a kormányállás felé indult. Engem magamra hagyott a libabőrömmel, és úgy reagált, mintha nem is a szemével, hanem az ujjaival követte volna az imént a vízcseppeket.

Szinte rohantam a kapitányi kabin felé, közben egyszer sem láttam Mavericket. Visszament volna aludni, ahogy nekem javasolta? Volt benne logika, még ha zavart is a dolog egy kicsit.

Magamra rángattam a száraz ruhát, és észrevettem, hogy ez a rögtönzött fürdő legalább lenyugtatta az érzelmeimet és a hormonjaimat – legalábbis addig, amíg Raven végig nem mért.

Felöltözve, új csizmában Maverick kabinja felé vettem az irányt, és megzörgettem az ajtaját.

– Mindjárt utolérjük őket!

Nem vártam meg a válaszát, egyből a fegyverarzenál felé indultam, amit Hamish hozott magával. Most, hogy már majdnem utolértük a vanatorokat, reméltem, sikerül elérnünk Hamisht és a többieket. Egy teljes legénység persze sokkal jobb lett volna ellenük. De ott volt nekünk Nicholas is – ő is vámpír. Ennyi csak elég lesz, merengtem.

Feltéve, hogy nem esett baja.

Vagy rosszabb.

Összeszorított foggal hessegettem el a lehetőségeket, és sietve válogatni kezdtem a fegyverek között, hogy a helyzethez a leghasznosabbakat vegyem magamhoz.

Két rövid kardot választottam magamnak, és három füstbombát. Raven és én el tudunk boldogulni a káoszban is. Mavericknek ez hátrányt jelent, de… kivettem egy távolsági fegyvert a készletből. A számszeríjjal a fedélzeten maradhat majd, és fedezhet minket. Figyelembe véve a bokáját, ez volt a legjobb megoldás.

Megfordultam, és Maverick már ott állt mögöttem.

– A lábammal…

A kezébe nyomtam a számszeríjat és a nyílvesszővel teli táskát.

– Menj fel az árbóckosárba! Fedezz minket!

A válla megrogyott.

– Bárcsak harcolhatnék mellettetek…

– Nem! – rivalltam rá, mire összerezzent, és hátrébb lépett. Attól, hogy belül érzelmileg darabokban voltam, még nem kellett kimutatnom. Meg kellett őriznem a hidegvéremet a nyomás alatt – nem engedhettem a feszültségnek, a dühnek, a szomorúságnak, és igen, a tüzelés hatásának sem.

– Figyelj… megsérültél! Többet érsz, ha őrködsz. De tudom, hogy mellettem állnál, Mav.

Nem voltam benne teljesen biztos, hogy ez száz százalékig igaz-e, de vezetőnek lenni azt is jelenti, hogy a legrosszabb helyzetekben is diplomatikus marad az ember.

Akárhogy is, bevette, mert elmosolyodott, és egy puszit nyomott az arcomra.

– Rendben.

Azzal megfordult, és bicegve elindult a lépcső felé. Követtem, és még éreztem az arcomon a csókja melegét. Egyenletes, nyugodt melegség volt – semmi ahhoz a tomboló tűzhöz képest, amit Raven gyújtott bennem.

Visszaérve a fedélzetre már tisztán láttam, milyen közel vagyunk a célpontunkhoz.

Raven kihajolt a kormányállás oldalsó ablakán, láthatóan teljesen a feladatra koncentrált.

– Amint leállítom a motort, dobjátok a csáklyákat!

Feltartott hüvelykujjal jeleztem, hogy értettem, aztán lehajoltam, és felkaptam az elsőt.

Nagyjából száz méterre lehettünk a hajótól, és még nem vettek észre minket. Az ő hajójuk oldalával felénk fordult, a fedélzeten pedig mindenki a motor fölé hajolt.

Ötven méter.

Ordítás harsant a vanatorok hajójáról, és egy fény villant felénk.

Raven nem lassított – épp ellenkezőleg, rákapcsolt, és teljes lendülettel csapódtunk neki oldalról az ő hajójuknak. Az ütközés a fedélzetre taszított, de akkor felkaptam az első csáklyát a térdemről, átdobtam, majd megfeszítettem és rögzítettem.

Raven egy szempillantás alatt ott termett mellettem, és még két csáklyát hajított át, így teljesen hozzáláncoltuk magunkat a hajójukhoz.

– Myrr! Nicholas! Kevin! – kiáltottam, és próbáltam bemérni, merre lehetnek. Nem érdekelt, ha az összes vanatort le kell mészárolnunk. Csak az embereimet akartam visszakapni.

Két vanator átugrott a hajónkra. Egy számszeríjvessző süvített el köztünk, én pedig hátraugrottam, hogy beljebb csalogassam az ellenfelet a fedélzetre.

Raven felmordult, és összecsapott a másik vanatorral, de ezzel most nem foglalkozhattam. Nem. Ezek a lények nem egészen emberek, és résen kellett lennünk.

Lilis ereje szállta meg őket – az istennőé, aki mintha különösen ránk szállt volna –, miután megszerezték György hamvainak egy részét, majd valami szentségtelen áldozást mutattak be, amivel összekötötték őt a sötét istennővel.

A velem szemben álló vanator fiatal volt, az arcát szeplők pettyezték, a szemében lázas megszállottság égett.

Egy kis üvegfiolát szorongatott.

– Megölöm mindannyiótokat – búgta, de úgy, mintha egy szeretőhöz beszélne. – És aztán jutalmat kapok érte.

Mindkét kardomat előrántottam.

– Azt kétlem.

Vicsorra torzult a szája, és rám vetette magát – a fiolán kívül láthatóan nem volt semmi fegyvere. Oldalra léptem, elgáncsoltam, mire arccal a fedélzetre esett.

Úgy üvöltött és kapálózott, mintha rávetettem volna magam. Amikor feltápászkodott és felém fordult, az arcára rémület ült ki. A mellkasa bugyborékolt, a bőre és a ruhája pedig darabokban olvadt le róla. Át lehetett látni a bordái között, láttam az őrülten dobogó szíve külső burkát.

– Griffsav – kiáltotta Raven. – Hogy a francba szerezték meg a griff nyálát?

Jó kérdés. De a fiatal vanatornak már nem volt esélye. A griff savára nem létezett ellenszer, és tudtam, a halála hosszú és kínokkal teli lesz. A tekintete az enyémbe kapaszkodott, aztán felém ugrott, mintha át akarna ölelni, hogy engem is beszennyezzen azzal a förtelmes méreggel, ami őt borította.

Felüvöltöttem, teljes erőmből lesújtottam rá, és levágtam a fejét, a teste pedig a korlát felé bukva zuhant el.

A sikolya elhalt zuhanás közben. Azt hiszem, kegyes voltam vele.

A fedélzetnek az a része, ahol feküdt, továbbra is bugyborékolt és habzott. Úgy tűnt, simán átmarja az anyagot.

Épp át akartam vetődni a vanatorok hajójára, amikor egy mennydörgéshez hasonló dörrenés hasított a levegőbe, a lökéshullám pedig hátravágott. A kormányállás aljának csapódtam, miközben egy hullám félrelökte a hajónkat.

A kötelek megfeszültek a két hajó között, a testük egymáshoz dörzsölődött, a fa és a fém sikoltva nyikorgott.

A csáklyakötelek elszakadtak, a két hajó pedig egymás körül kezdett forogni, mintha egy örvény kapott volna el minket.

– Mi a franc ez? – Raven leguggolt, próbálta megtartani az egyensúlyát.

Én is követtem a mozdulatát. A szél feltámadt, az ég megnyílt, a hullámok pedig ide-oda dobáltak minket. Vihar volt, de…

Xefia félig felhúzta magát a fedélzetünkre.

– Meneküljetek! Ez nem természetes vihar! A hullámok… nem hozzánk tartoznak. A sötét erő hullámai! Meg fog ölni titeket!

Az a rohadt Lilis már megint.

– Menj, Xefia! Keress menedéket! – kiáltottam.

Gyorsan bólintott, majd visszaugrott a vízbe.

A két hajó mostanra elsodródott egymástól, és rájöttem: ha életben akarunk maradni ahhoz, hogy később újra próbálkozzunk, ideje visszavonulni.

– Raven, a motor! Indítsd be! – Minden erőnkre szükségünk lesz, hogy túléljük ezt: a hullámok már most átcsaptak a fedélzeten, térdre kényszerítettek minket.

Raven rohanni kezdett a kormányállás felé, most életmentő volt, hogy egy vámpír sebességével rendelkezett. A motor felbőgött, ő pedig próbált kirángatni minket az örvényből.

Nevetés gördült végig az égen, összeolvadt a mennydörgéssel.

Ahogy felnéztem, megláttam, hogy Maverick még mindig a kibaszott árbóckosárban van.

És ott kuporog.

Mozdulatlanul.

– Mav!

Villám csapott le, egyenesen az árbóc tövébe.

Mintha lassított felvételen történt volna minden: előbb zuhanni kezdett, aztán megkapaszkodott a perembe. Az árbóc nem tört el teljesen, csak félig, most épp kilencvenfokos szögben lógott.

Istenek, irgalmazzatok… És én küldtem fel oda!

Kinyitottam a számat, hogy kiáltsak… hogy azt mondjam neki, másszon fel, de nem jött ki hang a számon. Az arcát a villámok fénye világította meg, ahogy körülöttünk cikáztak ebben az őrült erődemonstrációban – és egyedül ennek köszönhetően vettem észre a hatalmas hullámot.

Legalább harminc méter magas volt, egy elszabadult óriás, hangtalanul nőtt egyre nagyobbra, majd fölénk magasodott – egy behemót, ami mindent el akar pusztítani az útjában.

A fedélzetre vetettem magam, kapkodva próbáltam kötelet csomózni a csáklyákhoz erősített zsinórból a derekam köré.

Tisztában voltam vele, hogy ha a vízbe sodródom, onnan nem lesz visszaút. Xefiát elküldtem, és nem volt kétségem afelől, hogy Sal is rég eltűnt már.

A kormányállás felé néztem, kétségbeesetten kerestem a tekintetemmel Ravent… másban nem tudtam már bízni, elvégre ő már többször is megmentett hasonló helyzetekben.

De most… most nem hittem, hogy bárki is megmenthet minket.