Előszó

– Biztos benne, hogy engem keres?

Rosa levette kék gyapjúsapkáját és beletúrt hajába, amitől sötétbarna, göndör fürtjei még jobban összekócolódtak.

A magas, beesett arcú ügyvéd bólintott.

– Igen, természetesen. Evans, Donald és Simpson nem hibázik. Immár ön, Miss Larkin, a hivatalos tulajdonosa a Sarki Boltnak Cockleberry Bayben.

Egy ütött-kopott bőr aktatáskát nyújtott át az összezavarodott huszonöt éves lánynak, és a sárgaréz kapcson lévő kis kombinált lakatra mutatott.

– Tessék. A végrendeletben az áll, hogy ön, és csakis ön nyithatja ezt ki, a születési dátumát használva.

– Ez az egész nagyon különös – mondta Rosa. – És pontosan hol van ez a Cockleberry Bay?

– Devonban, kedvesem, Devonban – nézett rá az ügyvéd keret nélküli szemüvege alól. – Felteszem, azt tudja, hol van.

– Lehet, hogy cockney-i akcentusom van, de azért hülye nem vagyok, Mr. Donald.

– Hát akkor nyissa ki – az ügyvéd türelmetlenül állt egyik lábáról a másikra. – Napok óta szeretnénk megtudni, hogy mi van benne – vallotta be bizalmasan.

Rosa érzelemmentes arccal meredt rá feltűnően zöld szemével, és hűvösen megkérdezte:

– Van még valami, amit tudnom kell?

– Ööö, nem. De hát nem nyitja…?

– Mennem kell dolgozni – Rosa visszahúzta sapkáját és sálját, becipzározta szőrmével bélelt bomberdzsekijét, és az ajtó felé indult. – Nagyon köszönöm a segítséget.

És már ott sem volt.

– Micsoda modor!

Az ügyvéd morcosan kémlelt ki Staples Inn-i irodájának ablakán, és figyelte, ahogy a fiatal nő, kezében az aktatáskával, nagyokat lépdelve átszeli a macskaköves belső udvart, majd kiér London régi jogi negyedének nyüzsgésébe.

1.

– Már megint késtél, Rosa. Ez egy diszkontáruház, nem pedig jótékonysági bolt.

– Ó, ne vágjon már olyan fancsali képet, Mr. Brown! Most már itt vagyok, nem igaz?

Felettesének elvörösödő arcán most halvány nyoma sem volt a szokásos mosolynak.

– El kell, hogy bocsássalak, Rosa. Elkötelezett személyzetre van szükségem, és hogy őszinte legyek, nem hiszem, hogy tisztában vagy a szó jelentésével. Többször is figyelmeztettelek. Beszélek a központtal, ők majd elrendezik az utolsó béredet.

Rosa felsóhajtott.

– Komolyan?

Amikor Mr. Brown nem szólt semmit, felemelte az aktatáskát a padlóról, és hozzátette:

– Ha már úgyis beszél velük, talán megmondhatja nekik azt is, hogy hetek óta arról ábrándozom, hogy feldugom ezt a szaros, lehangoló munkát az egyfontos formájú hátsó felükbe.

Délelőtt, amikor Rosa hazaért, idős szomszédasszonya épp egy magyalkoszorút akasztott fel a bejárati ajtajára.

– Korán itthon vagy, drágám.

Rosa az orra alatt morgott:

– És az Év Legkotnyelesebb Szomszédja díjat Ethel Beanacre nyeri.

– Mit mondasz, kedvesem?

– Semmit, Ethel, csak magamban beszélek.

A viseltes aktatáska látványa további érdeklődést váltott ki.

– Csak nem bankot raboltál?

Ethel szörnyű fecsegése Rosát Catherine Tate Nagyi karakterére emlékeztette. Rosa a kulcsa után kotorászott.

– De ne mondja el senkinek, jó? – A szája elé emelte ujját és kacsintott.

– No, és később visszamégy dolgozni? – Az idős asszony összeszorította ajkát. – Képtelen vagyok elviselni a kutyád ugatását addig, amíg vissza nem érsz ebédidőben.

Rosa válasz helyett becsapta a bejárati ajtót, nekivetette a hátát, és lecsúszott a padlóra. Egy izgága törpe tacskó rohanta meg üdvözlésképpen, és nagy élvezettel nyalogatni kezdte az arcát.

– Rossz nap ez a mai, Virsli – sóhajtotta Rosa. – Anyát megint lapátra tették. – Végigsimított az állat sima, barna bundáján. – Viszont nincs még veszve minden, mivel úgy tűnik, hogy valahol mérföldekre innen van egy boltom. Na, ehhez mit szólsz?

– Te meg miről zagyválsz?

– Istenem, Josh, de megijesztettél! Mit keresel itt?

– Hát, itt élek – ásított a férfi. – Muszáj volt lustálkodnom egyet. Tegnap este nagy karácsonyi italozás volt. Tudod, milyenek vagyunk mi, rögbis fiúk – folytatta mosolyogva. – Jól értem, akkor ebben a hónapban sem lesz lakbér? Micsoda szerencse, hogy kedvellek.

A Rosánál hat évvel idősebb Josh kifejezetten helyes volt a maga nagymackós módján. Magas volt, széles vállú, és ezen a délelőttön szexi borosta fedte az arcát. Rosa biztos volt benne, hogy a belvárosi munkája mellett eleget keres ahhoz, hogy ne legyen szüksége albérlőre. Rosa úgy gondolta, hogy csak szereti a társaságot. Tudta, hogy jó pénzt fizethet a sorházért, amely a Whitechapel Roadhoz közeli utcában állt az East Enden, ami egykor még szegény terület volt, mára azonban nagyon is vonzó környékké vált – és az ő havi 400 fontos lakbére londoni viszonylatban olcsónak számított.

Josh megfogta a karját, és egy könnyed mozdulattal felhúzta a földről.

– Gyere, igyunk egy csésze teát, te meg elmesélheted, hogy ezúttal mi történt.

Virsli újra ugatni kezdett.

– Csend legyen! – kiáltották kórusban, és az étkezőn át a konyhába sétáltak.

Egy-egy bögre gőzölgő teával ültek az asztalnál, és a lezárt táskát nézték, ami úgy bámult vissza rájuk, akár egy hívatlan vendég.

– Szóval csak van valami ötleted arról, hogy ki hagyhatta rád – szólalt meg végül Josh.

– Miről beszélsz? Szegény kis Rosa Larkinnak nincs egy rokona sem. Az, hogy gyermek- és nevelőotthonokban nőttem fel, kicsit megnehezíti az ötletelést, nem?

– Bocs, Rosa, nem akartam…

– Ne butáskodj, Josh, nincs semmi baj. Úgy tűnik, még az ügyvéd sem tudja, hogy ki állhat e mögött. Nagyon különös az egész. Egyszerűen elküldték neki az aktatáskát egy levéllel, amiben az adataim álltak, és elég pénzzel ahhoz, hogy felvegyék velem a kapcsolatot. Isten tudja, hogyan nyomozott le ez a titokzatos illető, tekintve, hogy nincs állandó lakhelyem, és többnyire munkanélküli vagyok. És nem tettem semmit, amivel bármilyen hagyatékot kiérdemelnék. Valójában azon is meg vagyok lepve, hogy még nem vágtak dutyiba, amiért elloptam Virslit.

– De hát a bolt előtt ütlegelték! Nagyon is helyesen cselekedtél. – Josh ölébe vette az apró kutyust. – Szegény kis fickó. Szinte látom magam előtt, ahogy beletömöd a hátizsákodba, aztán szaladsz, mint a szélvész – nevetett. – Pontszerzésben jó lennél. Beléphetnél a csapatunkba, hasznunkra válna egy ilyen ember. – Újabb cukrot rakott a teájába és felnyögött. – Istenem, brutálisan érzem magam… de gyerünk már, nyissuk ki ezt a táskát. Nem vall rád a habozás.

– Valamiért félek egy kicsit.

Virsli megérezte a lány hangulatának változását, és Rosára nézve halkan felszűkölt. Josh megfogta Rosa kezét.

– Nem kell félned. Itt vagyunk veled. Nyisd csak ki.

– Bárki is hagyta rám, tudta a születési dátumomat… ez olyan furcsa.

Rosa mély levegőt vett, és elforgatta a kombinált zár rozsdás tárcsáját. Az aktatáskában három barna boríték volt. Rosa nekiállt feltépni őket.

Az első az emlegetett Cockleberry Bay-i ingatlan okiratait tartalmazta, valamint különféle dokumentumokat közműszolgáltatókról, önkormányzati adóról és így tovább.

Josh elvette tőle a papírokat.

– Helyben vagyunk. Az iratokból megtudhatjuk a bejegyzett tulajdonos nevét… rejtély megoldva. Ó!

– Mi a baj?

– Ez üres. Az információ, amit keresünk, hiányzik. Istenem, ez nagyon furcsa, és nem vagyok biztos benne, hogy legális, de egyelőre lépjünk túl rajta. A számlák viszont egy bizonyos Ned Myers nevére szólnak. Hmm… Bár lehet, hogy ő csak bérelte. Nem ismerős ez a név?

Rosa a fejét rázta.

Josh beleszürcsölt a teájába.

– Na mindegy, folytassuk.

A második borítékban egy kulcscsomó rejlett tengericsillagos kulcstartóval. Egy remegő kézzel írt rövid levél is volt mellette.

Kedves Rosa,

Ne vond kétségbe ezt az ajándékot, hiszen lelked és sorsod emeli majd a magasba.

Hagyd, hogy angyalaid vezessenek, és a béke melléd áll.

Bizonyosságért dörzsöld meg a kulcstartót; a benne foglalt energia szabad és tiszta.

Én ott leszek melletted, bármily magas is a dagály.

– Mekkora baromság! – kiáltott fel.

– Szerintem gyönyörű, Rosa.

– Ó, Josh, néha olyan balek tudsz lenni.

– Kösz. Tessék, ez a hála.

– Nézd, bárki is volt, aki rám gondolt, miközben levetette porhüvelyét, gondolom, hálával kell tartoznom neki. Viszont lehet, hogy ez a hely valami kunyhó, szóval ne izgassuk fel magunkat. Az is lehet, hogy ez csak egy borzalmas vicc, ki tudja. Túl szépnek tűnik az egész ahhoz, hogy igaz legyen.

– De ez egy kézzelfogható épület, Rosa, tégla és habarcs! Kaptál egy saját ingatlant. Ez tényleg elképesztő!

– Valószínűleg úgyis csak eladom. Minek nekem egy bolt? És egyébként is, miért akarna valaki jót tenni velem?

– Nem értelek néha, tényleg nem. Tessék, nyisd ki az utolsót. Talán ettől okosabbak leszünk. – Josh átnyújtotta az utolsó vaskos borítékot.

– Te jó ég, nézd! – Rosa bankjegykötegeket kezdett az asztalra dobálni, miközben Virsli izgatottan ugatott. – Megvehetem azt a csizmát, amivel ezer éve szemezek! – Ekkor egy újabb remegős kézírással írt levél került elő. – Jaj, nem kell több érzelgős marhaság – mondta Rosa. – Olvasd el te, én meg nekiállok számolni.

– Nem kell számolnod. Minden le van itt írva.

Josh hangosan olvasni kezdett.

Kedves Rosa!

Ez a 2000 font lehetővé teszi, hogy leköltözz Devonba, és segíthet a kezdetekben.

A neked szóló ajándékomnak az az egy kikötése van, hogy SOHA nem adhatod el a Sarki Boltot Cockleberry Bayben. Ha úgy érzed, hogy eljött az ideje, csupán olyasvalakinek adhatod tovább, aki igazán megérdemli, senki másnak!

– Ó, ezzel megfúrta a tervet. De különben is, hogyan tudná meg, ha eladnám?

Miközben beszélt, hirtelen bekapcsolt a konyhában lévő tévé. Virsli kinyitotta fél szemét, felnyüszített, majd visszabújt Josh ölébe.

– Ráültél a távirányítóra, Josh? – kérdezte Rosa idegesen.

– Nem, ott van a hűtőn. Biztosan ő csinálta!

– El ne kezdd! Így is elég nehéz a való világban létezni, minek visszajönni szellemként? Valószínűleg csak túlfeszültség volt. – A pénzből leszámolt 500 fontot, és Josh felé nyújtotta. – Tessék, az e havi lakbér. És biztos vagyok benne, hogy mostanra kiloptam több mint száz fontnyi kaját a hűtőből.

Josh azonnal visszarakta a pénzt a borítékba.

– Tartsd meg, váljék egészségedre. Nagyon örülök neked, Rosa. Ez azonban nem változtat azon, hogy el fogsz hagyni, nem igaz?

– Megleszel – vigyorgott Rosa.

– Rohadtul fogsz hiányozni, te lökött tyúk!

– Úgy érted, életed legjobb részeg szopásai fognak hiányozni.

– Azok is. – Most rajta volt a sor, hogy elvigyorodjon. – Szeretnéd, hogy elmenjek veled ellenőrizni, minden rendben van-e? Lehet, hogy víz sincs ott. És kell keresned egy helyet, ahol lakhatsz.

– Nem, ezt egyedül kell megtennem – felelte. – Így is eleget segítettél, és társaságnak persze ott lesz nekem Virsli.

– De azért a karácsonyt megvárod az indulással, ugye?

– Nem, utálom a karácsonyt. Te úgyis a szüleiddel leszel, nekem pedig majd elvonja a figyelmemet a szokásos szarságokról. Összepakolok, és holnap elindulok. Ugye jár vonat Devonba?

Josh nevetett.

– Elképesztő vagy.

– Igyekszem – mosolygott Rosa.

Josh megigazította a nyakkendőjét.

– Figyelj, most mennem kell dolgozni, de hazafelé beugrok valami kajáért, aztán megtervezhetjük az útvonalat.

– Legjobb lesz, ha fish and chipset hozol, ha már úgyis a tengerpartra költözöm.

2.

Rosa gyomra görcsbe rándult, ahogy a vonat beért a Cockleberry Bay állomásra. Virsli jóformán az egész utat átaludta, de most izgatottan nyüszített.

A lány olyan gyorsan ugrott le a vonatról, ahogy csak a nehéz bőrönddel és fekete zsákkal megpakolva tudott, és szinte ő is érezte a megkönnyebbülést, ahogy a tacskó tüstént felemelte rövid lábát, hogy megjelölje egy kávéárus bódéjának a sarkát.

– Hé! – A vörös szakállú fickó a bódéban nem volt elragadtatva. Rosa leginkább egy sovány vikinghez tudta volna hasonlítani.

– Te jó ég, nagyon sajnálom – mondta rögtön. – Ki kellett volna szállnom Exeternél, de nem voltam biztos benne, hogy időben vissza is jutunk. Hadd vegyek egy üveg vizet, lemosom.

A férfi végigmérte az előtte álló zilált idegent. Barna fürtök göndörödtek az élénkkék bojtos sapka alól, szépen keretezve a kicsi, kerek arcot. A sötét, testhezálló farmer jobb napokat is látott Nike edzőcipővel párosult. A lány bal orcáján egy apró, villámra emlékeztető heg éktelenkedett. És bár nem viselt egy csepp sminket sem, természetesen csinos jelenség volt, határozott magában a férfi.

Elmosolyodott.

– Ezek szerint messziről jössz?

– Igen, Londonból.

– Csak nem karácsonyi rokonlátogatás?

A fenébe – gondolta Rosa. Abban reménykedett, hogy talán élvezheti az új város kínálta névtelenséget.

– Pontosan, sietek is. Meg tudnád mondani, hogy merre van a taxiállomás?

A szakállas ember felnevetett, felfedve hiányos fogsorát.

– Taxiállomás? Meg tudom adni Ralph Weeks számát. Itt él az öbölben, errefelé ő szokott fuvarozni. De nem tudom, hogy mennyire lesz szabad, mivel a szerda elég forgalmas nap neki, ilyenkor ugyanis nem jár busz Ulchesterbe. Egyébként Seb vagyok – nyújtotta kesztyűs kezét.

– Én Rosa vagyok, ő pedig Virsli.

Seb jóízűt nevetett.

– Virsli… Virsli, a tacsi? Jópofa!

– Hát, tényleg különleges kutyus, mivel ő az egyetlen lopott virsli, ami nem romlik meg.

– Ez így még viccesebb. Várj, hadd csörgessem meg Ralphot neked, megvan a száma. Szóval azt mondod, loptad Virslit?

– Hosszú történet, de nehogy rám hívd a rendőröket. Vagy itt olyanok sincsenek?

– Gyorsan tanulsz, Rosa. – A füléhez emelte a telefont. – Nem veszi fel. Figyelj, én megfagyok, és már amúgy is be akartam zárni. Esetleg elvigyelek kocsival?

Már négy óra volt és sötétedett, és mivel Rosa is fázott és fáradt volt, beleegyezett.

– Ha ki tudnál tenni a Hajó Fogadónál, az nagyszerű lenne.

Amikor az utasok és a csomagok már biztonságban a fedélzeten voltak, Seb túlkiabálta öreg fehér furgonjának nyilvánvalóan lyukas kipufogóját:

– Attól tartok, nem egy limuzin, de segít eljutni A-ból B-be.

Rosa erősen fogta a kutya apró testét, miközben Virsli kinézett a sötétbe, hogy lássa, mi történik.

– Szóval akkor itt közvilágítás sincs?

Seb nevetett.

– Ja, itt egy zseblámpa mindenképp hasznára válik az embernek. Én már ismerem az összes törött kőlapot meg kátyút. Viszont a karácsonyi fények terén nagyon igyekszik a városi tanács, mindjárt oda is érünk hozzájuk.

Ahogy egy keskeny utcán haladtak át, Rosa próbálta megállapítani, hogy hol lehet a Sarki Bolt, de a cím a táskájában volt, és nem akarta Seb tudomására hozni, hogy keres valamit. Ez csak rá tartozott, és nem is akart ezen változtatni – legalábbis egyelőre.

Egy másik szűk utcába befordulva felélénkült, amikor mókás ajándékboltokat, pékséget és húsboltot pillantott meg, mindegyik gyönyörűen feldíszítve az ünnepi időszakra. Mivel a város nyüzsgésén kívül nem ismert mást, úgy érezte magát, mintha visszautazott volna az időben. Felfigyelt egy párra, akik karonfogva hintáztatták gyermeküket, majd behúzódtak a félig bepárásodott kirakatokban lenyűgözően elrendezett süteményeket felsorakoztató kávézók egyikébe.

Rosa sosem tapasztalta, milyen a normális családi élet. Az édesanyja alkoholista volt, és Rosa születési anyakönyvi kivonatán nem szerepelt az apa neve. A történet szerint édesanyja minden igyekezete ellenére Rosa hat hónapos korában elvette tőle a gyámügy.

Aztán ott volt Maureen és Len, akik miután saját gyermekük nem lehetett, azzal a szándékkal nevelték, hogy majd örökbe fogadják. Tragikus módon Maureent végstádiumú rákkal diagnosztizáltak, amikor Rosa hatéves volt, Len pedig képtelen volt megbirkózni egy kisgyermekkel és egy haldokló feleséggel. Bizonytalan, gyermekotthonokkal és nevelőszülőkkel teli időszak kezdődött. Akadt néhány majdnem sikerült örökbefogadás közben, de Rosa problémás gyerek volt, és senki sem volt hajlandó véglegesen magához venni.

Rosa felsóhajtott, és szorosan magához ölelte Virslit. Őszintén szólva a Joshsal való diszfunkcionális barátság extrákkal (de csakis részegen) jelentette a boldogsághoz legközelebbi érzést, amit életében tapasztalt – és most ezt is feladta.

De Rosa számára a feladás nem volt ismeretlen. Nem tűrte az idiótákat.

Seb ránézett.

– Ez nagy sóhaj volt. Már majdnem ott vagyunk, itt bekanyarodunk, és már előttünk is lesz a Hajó. – Lelassított és sebességet váltott, megvárva, hogy egy motoros elzúgjon mellettük.

Rosa ekkor vette észre. A boltot. Ahogy a furgon fényszórói megvilágították, látta, hogy érdekes, ívelt homlokzata van. Türkiz festék pattogzott le a bejárati ajtóról, amin még mindig ott lógott egy viharvert külsejű ZÁRVA tábla. A gyönyörű íves ablakok felett pedig megfakult betűkkel a Sarki Bolt szavak voltak láthatóak. Az üzlet felett mintha egy lakás állt volna üresen. Ezt látva Rosát izgatottság fogta el. Ha a lakhatás is a csomag része, az egész más fényt vet a dologra.

– Milyen kár – jegyezte meg halkan magának.

– A Sarki Boltra érted? – kérdezte Seb.

– Igen.

– Már vagy öt éve zárva van. Egy igazi kis aranybánya volt.

– Mit árultak?

– Mindent és bármit. Nagy kedvence volt a helyieknek és a turistáknak is. Valójában kicsit rejtélyes a dolog, mivel az öreg Mr. Myers, aki vezette, szó szerint addig dolgozott, amíg egyszer már nem bírta megmászni a lakásába vezető meredek lépcsőt.

– Ó, szegénykém, de miért rejtélyes?

– Hát, csak senki sem érti, hogy miért nem került eladásra.

– Nem volt családja?

– Nem, legalábbis nem említette. Kilencvennyolc évesen halt meg, fent a dombon az idősek otthonában, körülvéve a sok baráttal, akit ott szerzett.

– Áh, értem.

– Itt is volnánk. A Hajó Fogadó, hölgyem.

– Köszi szépen, Seb. Adhatok egy kis benzinpénzt? – Rosa hirtelen nagyon is tudatában lett a táskájában rejlő pénzkötegnek, és eszébe jutott John észszerű tanácsa, hogy amint csak tud, nyisson neki egy új bankszámlát.

– Dehogyis, ne butáskodj. Inkább majd hívj meg itt egy italra – mosolygott Seb. – Most pedig rendezkedjetek be Virslivel, és ha már nem találkoznánk, márpedig biztos vagyok benne, hogy fogunk, akkor kellemes pihenést és boldog karácsonyt mindkettőtöknek!

Megcsiklandozta az apró tacskó füle tövét, aztán kiszállt, hogy lesegítse Rosát az anyósülésből, mielőtt hátrament kipakolni a csomagokat.

3.

Rosa épp Virslit etette a Hajó Fogadóban, amikor Josh telefonált.

– Csak kíváncsi voltam, hogy rendben megérkeztetek-e Devonba.

– Megérkeztünk, épen és egészségesen. Viszont ránézésre eléggé lepusztultnak tűnik a bolt. Megtudtam, hogy öt éve üresen áll, és nem szívesen mondom ki, de úgy érzem, néhány helyit fel fog zaklatni, hogy egy nagyvárosi, fiatal jöttment veszi át.

– Szóval már meg is nézted?

– Dehogy, csak idefelé jövet elhajtottunk mellette. Igazán különleges, gyönyörű kiugró ablakfülkéi vannak.

– Ezek szerint készen állsz a kihívásra?

– Hát, nincs sok választásom, nem igaz? Nem hagyhatom cserben a titokzatos jótevőmet. Bár azért félek, Josh. Fogalmam sincs az üzletvezetésről.

– Ne aggódj! Menj el holnap, nézd meg, aztán meglátod, hogy érzed. Ha szeretnéd, le tudok menni Carlton barátommal. Számos üzletet újított már fel. Lehet, hogy csak egy alapos takarításra meg csinosításra van szükség.

– Oké, köszönöm. Amúgy a szobám itt a vendéglőben elég hangulatos, és örülök, hogy több éjszakára foglaltam. Pont rálátok az öbölre. Ó, Josh, még csak sötétben láttam, de tényleg nagyon gyönyörű, ahogy a csillogó karácsonyi fények tükröződnek a vízen. Alig várom a reggelt, hogy Virslivel felfedezőútra indulhassunk. De figyelj csak, a lényeg: képzeld, van egy lakás az üzlet felett.

– Azta, Rosa, micsoda bónusz! Ez hihetetlen!

– Hát, majd meglátjuk, hogy milyen állapotban van egyáltalán. Egy kilencvenéves öregemberé volt, aki sokáig élt ott.

– Gondolod, hogy ő hagyta rád?

– Erre nem is akarok gondolni. Most már itt vagyok, és meg kell néznem, hogy mi a helyzet. – Ekkor a tacskó felállt az ágyon, és nyalogatni kezdte a lány arcát. – Ííí – mondta Rosa, miközben próbálta visszatartani a nevetést. – Virsli üdvözöl.

– Én is őt. – Josh elhallgatott, majd hozzátette: – Rohadt magányos ám nélkületek.

– Hamarosan élvezni fogod a szabadságot… és ahogy te is mondtad, leugorhatsz ide, amikor csak szeretnél. Bár még nem tudom, hogy mekkora a lakás. Majd felhívlak holnap este.

– Oké. Aludj jól, és csak pozitívan, amikor mész holnap. Szerintem jót fog tenni neked… egy új kezdet.

– De imádom Londont, Josh.

– Tudom, Rosa, de emlékezz csak vissza, hányszor mondtad, hogy szeretnél a saját főnököd lenni?

– Vigyázz, mit kívánsz, mi? – nevetett fel Rosa. – Virslivel jól megleszünk. Igyekszem, hogy ne ugassa fel az egész vendéglőt az éjjel, de szegénykém, ő is olyan kimerültnek tűnik, mint én. Jól van, fürdés és alvás. Jó éjt!

– Jó éjszakát, hölgyem!

4.

Rosát ajtókopogtatás riasztotta fel mély álmából.

– Jó reggelt, kedvesem. Csak azért zavarok, hogy megkérdezzem, kérsz-e reggelit. Még húsz percig tudunk kiszolgálni.

– Ó, igen, kérek szépen. – Rosa rádöbbent, hogy a tegnap esti érkezés nagy izgalmában egyáltalán nem vacsorázott, és éhes volt, mint a farkas. – Lejöhet a kutyám is az étkezőbe?

– Hát persze. Megmondom őszintén, alig várom, hogy találkozhassak a kis fickóval. Vár rá odalent néhány disznófül, a ház vendége.

Rosa elmosolyodott. Mindenki rettentő barátságosnak tűnt itt. Szerette volna a lehető legtöbbet kihozni ebből, még mielőtt rájönnek, hogy ő a kedvelt Sarki Bolt új tulajdonosa.

Sheila Hannafore haját Rosa leginkább ragyogó fehér, dauerolt hajzuhatagként tudta leírni, ami régimódi stílusban volt kifésülve. Hatvanas évei derekán járhatott, de a korához képest remekül nézett ki. Kellemes arca pirospozsgás volt, és olyan tökéletes fogakkal büszkélkedhetett, amilyet Rosa még sosem látott.

– Sheila, ugye? Bocsánat, a nevekkel kicsit hadilábon állok.

– Így van, én volnék az. A Hajó Fogadó tulajdonosa és menedzsere harminc éve. Ezzel kelek és fekszem, aranyom, bizony ám.

– Egyedül viszi az üzletet, igaz?

– Sajnos igen. Brian, a férjem tavaly halt meg.

– Nagyon sajnálom.

– Ne sajnáld, nyomorult vén gazember volt, és az egyik biztosításából megcsináltattam a fogamat meg egy ráncfelvarrást, ami valamicskét enyhített a fájdalmon.

– Majdnem szóvá is tettem, elképesztően ragyogó fogak!

– Igen, mondják is a tengerészek, hogy már világítótorony sem kell, ha egyszer elkezdem villogtatni a kicsikéket.

– Ez vicces.

– Tehát akkor jöhet a komplett reggeli, lányka? Vagy talán te is azok közé a kényes gyomrú városiak közé tartozol?

– Jöhet, köszönöm!

– Helyes, helyes. Hozok egy kis vizet. Nyugodtan vegyél addig a kutyádnak egy fület, legyen mit harapdálnia… Bár a kutyaharapást itt szőrivel szokás leginkább… Nézd csak, már el is felejtettem, hogy mi a neve.

– Virsli.

– Nem, drágám. Azt nem tudok hozni neki.

– Nem, ez a kutyám neve: Virsli.

– No még ilyet! Ezzel aztán jól csőbe húztál!

Rosa nevetett. Tetszett neki a devoni akcentus. Az első benyomása alapján kedvelte Sheila Hannahfore-t.

– Kiugrok vele egy gyors sétára, amíg főz – mondta.

– Tedd, amit tenned kell, kedvesem. Egy szempillantás alatt megleszek.

A séta után Virsli boldogan rágcsálta a disznófület az asztal alatt, Rosa gyomra pedig hangosan megkordult. Épp időben bukkant fel Sheila a pult mögül, kezében egy hatalmas tál étellel.

– Ezt nevezem én lakomának! – Rosa felkapta kését és villáját. – Köszönöm szépen!

– Jó étvágyat, drágám! Megkérdezhetem, hogy mi szél hozott errefelé?

– Ööö… csak látogatóba jöttem, rokonokhoz. – Rosa belemártott egy kolbászt az egyik tojás élénksárga közepébe.

– És kik lennének azok? Eddig még sosem láttalak a környéken.

– Sheila… hívhatlak Sheilának, ugye?

– Hogyne, kedves.

– Csak szükségem volt egy kis szünetre, távol Londontól. Néha az ember besokall ott, és úgy hallottam, hogy Devon szép hely, és hát… most itt vagyok.

– Vagyis akkor nem a szüleiddel töltöd a karácsonyt?

– Nem. Nem állunk túl közel egymáshoz.

– Ó, de kár. A fiaim sosem mulasztják el a hazalátogatást. A legkisebb nemsokára érkezik. Sajnos az úgynevezett barátnője is jön majd utána, de hát a ti korotokban már nem szólhat bele az ember, hogy mit csináljatok, igaz-e? A legidősebb a feleségével, Marthával, meg persze az unokákkal jön majd karácsony reggelén. Tudod, ők itt laknak a közelben. Három kis angyalkám van, és a világ végére is elmennék értük.

– Ez nagyon szép.

– Hát, remélem, ők is így gondolják. Kicsit be kell majd segíteniük, az ünnepek alatt nagy itt a sürgés-forgás. A töltött pulykák már hátul vannak, várják a tolongó tömeget.

– Szóval karácsonykor is nyitva vagytok?

– Ó, kedvesem, itt az év háromszázhatvanhat napján dolog van. Egy napot mindig hozzáteszek, annyiszor maradnak itt még zárás után is.

– Nekem való helynek tűnik – mondta Rosa.

– Nos, szentestéig foglaltál szobát, de miért nem maradsz pár nappal tovább? Ez egy nagy, boldog család!

– Lehet, hogy maradok is. Később még szólok, ha az megfelel.

– Hát persze. Egy szobát mindig üresen hagyok a kóbor vándorok számára. A fürdőszobán osztoznod kell majd az enyéimmel, de mind szobatiszták. Nos, jobb lesz, ha visszatérek a munkához. Vár rám a süteménymáz. Érezd jól magad itt nálunk, kedves!

Ahogy a meredek lépcsőn felfelé tartott a szobájába, Rosa kiengedett egy hatalmas böfögést.

– Jobb kint, mint bent, mindig azt mondom – szólt egy hang.

– Elnézést! – Rosa a szája elé kapta a kezét. – Bocsánat, nem tudtam, hogy más is van idefent.

A lány fent a lépcsőfordulóban folytatta:

– Titch Whittaker vagyok. Százötven centi, meg két szép cici, ahogy Seb Watkins szokta mondani.

– Á, értem – vigyorgott Rosa.

– A szobádban takarítottam, amíg burkoltál. Jó kis bomberdzseki lóg odafent.

– Ööö… köszönöm.

Rosának úgy tűnt, Titch a húszas évei elején járhat.

– Nos, legyen szép napod! Rose, ugye?

– Rosa, és köszönöm.

– A Rosa cigány név?

– Öhm, nem tudom.

– És az a sötétbarna hajad… nagyon csinos. Olyan vagy, akár valami vad, Rosa.

Bútorfényesítővel a kezében Titch továbbment a lépcsőn, majd eltűnt.

Rosa kinyitotta a bőröndjét, hogy megnézze, mennyi pénze maradt. Áldotta Josht, amiért nem fogadta el az 500 font lakbért, amivel tartozott neki. Igazán csodálatos ember volt. Az utazásra szánt 100 font levonásával, és ha kifizeti a szobát öt éjszakára, éjszakánként 60 fontot, ami összesen 400 font: akkor még mindig nagyjából 1600 fontja marad. Az egy vagyon! Ideje volna körbejárni az üzleteket, és költekezni egy kicsit, gondolta, de az első útja biztosan a Sarki Boltba fog vezetni.

Előásta a tengericsillagos kulcscsomót az elnyűtt aktatáskából, felrakta Virslire a pórázát, és útnak indultak.

A levegő hideg volt, de tiszta, és Rosa boldogan sóhajtott fel, ahogy az őt körülvevő szépséges tájat szemügyre vette. A tengerre néző vendéglőből csupán pár lépést kellett tennie, és máris a vízparton találta magát. Amint lekerült róla a póráz, Virsli őrült módjára ugatott és szaladgált. Még sosem érzett homokot a mancsai alatt, és vizet is csak akkor, amikor a Battersea Park szökőkútjába mártotta. Ehhez hasonló vízpartot Rosa sem látott még, mindkét irányban sziklamedencékkel és szirtekkel, melyeken a mezőkre vezető, kitaposott ösvény kanyargott végeláthatatlanul.

A tenger nyugodt volt, és helyenként párafelhők borították ott, ahol a hideg levegővel találkozott. A lány eldobott egy darab uszadékfát Virslinek, majd lesétált a víz széléhez, és ámulva nézte, ahogy csipkeszerűen fodrozódva a partot nyaldossa. A gyermekotthonban nem igazán volt napirendi téma a nyaralás; időnként egynapos kirándulásokra vitték őket, nyaralás címszó alatt pedig egy másik otthonba lettek küldve Wiltshire-be, ahol inkább mezők és virágok voltak, mintsem tenger és homok.

Rosa elképzelte, milyen pompás lehet itt a nyár, és milyen forgalmas – ami remek, ha az ember üzletet akar nyitni. Ma viszont meglehetősen élvezte, hogy rajta kívül csupán egy másik kutyasétáltató dacol a téli hideggel.

Visszanézett a Hajó Fogadóra. Régi, fehérre festett épület volt, mely magán viselte az időjárás viszontagságainak nyomát, a cégérét pedig egy régimódi vitorlás díszítette, és Rosa azon tűnődött, hogy vajon milyen történeteket mesélne, ha beszélni tudna. A másik kutyát sétáltató illető – magas, vékony alak – hosszú léptekkel haladt felé, és ahogy egyre közelebb ért hozzá, Rosa felismerte Seb Watkins szakállát és copfját.

– Nahát, Rosa! Hogy s mint?

A nappali fényben Rosának alkalma nyílt jobban szemrevételezni az arcát. A korát nem tudta megállapítani, mert bár fiatalnak tűnt, a szeme körül egyértelműen ráncok rajzolódtak ki. Harminc körül lehet, gondolta. Eltűnődött, vajon hogyan festene szakáll nélkül. A vörös hajban nem talált semmi kivetnivalót, de a szakállat utálta. A gyermekotthon egyik férfi dolgozójára emlékeztette, akinek a rá és a többi fiatal lányra szegezett mohó tekintetétől felfordult a gyomra.

– Jól, köszi! Nem is említetted, hogy van kutyád.

A fekete labrador először körbeszaglászta Virslit, majd közös játékba kezdtek.

– Sok mindent nem említek – felelte Seb, és elmosolyodott.

– Mi a neve?

– Ében. Amúgy sikerült degeszre enned magad a Hajó reggelijével?

– Aha, baromi jó volt.

– Hát igen, Sheila nagyon érti a dolgát, már ami az ember gyomrát illeti. Na és mi a terved mára?

– Ó, kis ez, kis az. Szerintem felfedezem a környéket. Bejárom az üzleteket, tudod, ilyesmi.

Miközben a zsebében rejlő kulcsokat tapogatta, arra gondolt, hogy talán sokkal korábban tisztáznia kell magát, mint szerette volna. Egészen más volt itt, mint Londonban; jóformán lehetetlen elkerülni az embereket.

Virsli odarohant hozzá, és a lába elé dobott egy ócska vizespalackot, amit a tenger sodort a partra.

Seb a fejét csóválta.

– Nyavalyás műanyag palackok – azzal lehajolt, hogy felvegye. – Ez az egyetlen bolygónk van, rájöhetnének végre az emberek!

– Ma nem dolgozol, Seb?

– De, majd később. Ebben az évszakban nincsenek annyian a korai vonatokon, hogy megérje a drága időmet.

Virsli bosszúsan ugatta meg Sebet, amiért elkobozta tőle az új játékát. Rosa sietősen rácsatolta a pórázt.

– Hát akkor… szép napot neked – mondta.

– Neked is! Viszlát később.

Meredek út vezetett a partról az üzletekhez, és Rosa teljesen kifulladt, mire felért. Londonban a testmozgás annyiban merült ki számára, hogy elgyalogolt a munkahelyére, vagy valamelyik általa kedvelt kocsmába. És persze megsétáltatta Virslit, de ő az apró lábaival könnyen megelégedett egy gyors körrel a háztömb körül.

Kellemes kávé- és péksütemény illat áradt a különböző éttermekből. Rosa nagyon élvezte a szabadságot. Semmi unalmas munka. Semmi londoni metrózás a csúcsforgalomban. Kezdett rájönni, milyen jó, hogy van egy kis szabadideje. Ideje saját magára. Hogy szabad lehessen.

Megfordult, és lenézett az öbölre. Mostanra sirályok cikáztak odalent. Valahogy hozzá kell majd szoknia a rikácsolásukhoz, ami majdnem olyan idegesítőnek bizonyult, mint Virsli ugatórohamai.

Reszketve ért oda a bolt elé. Szerencsére a szemben lévő bank még nem nyitott ki, úgyhogy egyelőre nem kellett kíváncsi tekintetektől tartania. Ahogy elfordította a kulcsot az ósdi zárban, hirtelen izgatottság lett úrrá rajta. Bármi is vár rá a kék ajtó mögött, a kis Sarki Bolt az ő sajátja, tégla és habarcs, ahogy Josh mondta. Élete első otthona. Ajándék. Igazán elképesztő volt, és még mindig nehezére esett elhinni, hogy nem csak egy nagy tévedés az egész. Korábban soha nem kapott semmit – és egyébként is, miért éppen ő?

Ijedtében ugrott egyet, amikor az ajtókeretről pókháló hullott rá. Lesöpörte az arcáról, majd gyorsan becsukta az ajtót maga mögött, közben Virsli szorosan a sarkában tipegett. Eszébe jutott a tévéműsor, amiben egy vak nő azt állította, hogy a kutyája el tudja dönteni, milyen ház felelne meg neki, úgyhogy Rosa különös figyelmet szentelt Virsli reakciójának.

Felkattintotta a villanykapcsolót – nem történt semmi. Persze hogy nem, hiszen az üzlet öt éve üresen áll. Kirázta a hideg. Volt egy radiátor a sarokban, így legalább fűtése lesz, amikor már minden újra üzemel. Az egykor fehér polcok sokaságát vastag porréteg fedte. Magában mosolygott, amint felemelt egy elkoszolódott kék játék mackót és egy régi réz vízforralót, ami egy nedves rózsaszín sál és egy vekker mellett pihent; maradványai annak a sokszínű készletnek, melyet az öreg Mr. Myers a jelek szerint oly nagy sikerrel értékesített.

Óvatosan felemelt egy fakózöld takarót, ami alól elavult pénztárgép került elő – pontos mása annak, amivel úgy szeretett játszani az Otthonban; ha az ember lenyomta a billentyűket, az üveg mögött felugrott az összeg.

Az egész helyiségben nyirkos és dohos szag terjengett, de Rosa megkönnyebbülve nyugtázta, hogy a mennyezet és a falak látszólag sértetlenek, és bár egy alapos takarítás és festés ráfér, ezt leszámítva nincs is olyan rossz állapotban. A pult mögött egy boltíves folyosó vezetett ki a kis konyhához, mosdóhoz és a fenti lakáshoz vezető lépcsőhöz. Azon túl egy kicsi raktárszoba nyílt a csöppnyi belső udvarra, kerek fémasztallal és két székkel. Rongyos napernyő támaszkodott egy fém csigalépcsőnek, amely feltételezhetően a fenti lakásba vezetett.

Virsli elégedetten szimatolt, és egyáltalán nem ugatott, ami jó jel volt. Rosa dideregve vette karjába.

– Gyere csak, nézzük meg az új otthonunkat.

Bementek, és a lány bezárta a hátsó ajtót a tengericsillagos kulcscsomójával.

A lépcsőt megmászva rájött, miért kellett Mr. Myersnek időskorára elismernie a vereséget. Rosa még sosem látott ilyen meredek és keskeny lépcsőt.

– Lehet, hogy be kell szereltetnem neked egy kutyaliftet – szuszogta a tacskó fülébe, és egy pillanatra magába szívta a megnyugtató kutyusillatot.

A lépcső tetején egy pihenő volt, balra tőle pedig aprócska, de jól berendezett konyha nyílt. A kicsi, fehér tűzhely lapján fütyülős vízforraló pihent, és a koszos fehér csempék nagy részét tengericsillagok díszítették. Szebb napokat is látott már a kis helyiség, de egy kiadós takarítás rendbe hozhatja.

Rosa kinyitotta a hűtőt, és kissé hátrahőkölt az őt köszöntő penész láttán. Nyitva hagyta az ajtót és megfogadta, hogy az egészet alaposan kisikálja. A mosógép helye üresen állt, de azon egyébként sem aggódott túlságosan, mivel előző este a keskeny utcák egyikében észrevett egy mosodát. Ahogy továbbhaladt, egy fürdőszoba nyílt jobb kéz felől.

– Avokádózöld, ez igen! – jegyezte meg Rosa hangosan, és felkuncogott, ahogy maga elé képzelte a házias és rendszerető Josh arckifejezését az ódivatú fürdőszoba láttán. Az elnyűtt műanyag zuhanycső régi helyén, a csapon pihent. Itt is ugyanazok a csillagos csempék köszöntek vissza, és Rosa elámult a régi időket idéző öltözői tükör láttán, amelyre körös-körül villanykörték voltak felszerve.

A méretes hálószobában antik vaskeretes ágy állt matrac nélkül, és egy jókora mahagóni ruhásszekrény, amelyre igencsak ráfért már a fényezés. Az eredeti tolóablakokat csipkefüggöny és dohszagot árasztó tengerészkék sötétítő takarta. Rosa szemügyre vette a kilátást: az ablak az utcára nézett, amely mostanra kezdett megtelni kora reggeli vásárlókkal.

Továbbhaladva a kisebb szobában csodálatos, zöld bőrrel bevont íróasztalt talált. A falak színe rémes mustársárga, a függönyé pedig sötétbarna volt.

Virsli körbeszaglászta az asztalt, és szűkölni kezdett.

– Még gyorsan megnézzük a nappalit, picikém, aztán leviszlek pisilni.

Csakhogy végül mégsem kellett visszamenniük a lépcsőn. Rosa tátott szájjal állt, két kezét örömében az arcára szorította, és egyszerűen nem hitt a szemének. Igen, a hosszúkás nappali fala fáradt krémszínű volt, a plafonról pókhálók lógtak, de a szoba végéből nyíló kétszárnyú ajtó, most a téli nap sugarainak utat engedve, egy kis tetőteraszra nyílt, amely káprázatos kilátást nyújtott az öbölre és a környező tájra. Mi több, ide vezetett az a csigalépcső, amire Rosa a hátsó udvarban figyelt fel.

– Ejha!

Rosa nem sírt gyakran, de most érezte, hogy könnyek égetik a szemét. Kíváncsi volt, hogy vajon mit nyithat az a különös formájú kulcs – és most megkapta a választ.

Virsli hangos ugatás közepette nekiiramodott, hogy apró bokáját egy terrakotta virágcserépnek támassza. A lány égnek emelte tekintetét, és ezt rebegte:

– Köszönöm! Bárki is vagy, nagyon köszönöm!

Egy fehér tollpihe lebegett el előtte…

A varázslatos pillanatnak vége szakadt, amikor Virsli megpillantott egy sirályt a teraszt körülölelő fémkorlát szélén, és újra ugatni kezdett.

– Befelé, Virsli! Hagyd abba!

Rosa semmiképp nem akarta felhívni magára a figyelmet. Behessegette a kutyát a lakásba, becsukta maga mögött a teraszajtót, és felhívta Josht, hogy üzenetet hagyjon neki.

– Te jó ég, Josh, ezt látnod kell! A nappalihoz tartozik egy tetőterasz, ahonnan lelátni a tengerre. A boltban pedig egy olyan igazi régi nyomógombos kassza van. Elég sok munka lesz vele, de valószínűleg csak kozmetika, festés meg ilyesmi… szóval egész kivitelezhető. Áram viszont nincsen, és a vizet még nem is próbáltam. Fogalmam sincs, hogy ezekkel mit kezdjek, úgyhogy vissza tudnál hívni később?

A valóságba visszatérve Rosa újra reszketni kezdett. Kár, hogy ilyen hülye tél volt. Muszáj lesz elintéznie a fűtést, még mielőtt nekiáll a nagytakarításnak, különben rövid időn belül halálra fagy. A teraszajtóhoz lépett, hogy kivegye a kulcsot. Furcsa, biztosra vette, hogy a zárban hagyta. Hirtelen megjelent Virsli, szájában a csillagos kulcskarikával.

– Ó, hát itt van, biztosan leejtettem a nagy izgalomban. Jól van, gyere, anyának kell egy kávé, aztán majd megpróbálunk tenni valamit a világítás és fűtés ügyében.

A Kávé, Tea, Tenger egy kedves kis kávézó volt ingyen internettel, ami mindig remek bónusz. A falakat körös-körül tengerpart témájú csecsebecsékkel megrakott polcok borították, melyeken mindenféle könyvek sorakoztak, felettük egy üzenettel, ami a könyvek olvasására és cserélgetésére buzdította a vendégeket.

Rosának nagyon tetszett, hogy itt lent látszólag mindenhol szívesen fogadják a kutyákat. Mindig is bosszantották a korlátozások – és egyébként is, barátok között mit számít egy kis kutyaszőr?

Kikötözte Virsli pórázát az egyik sarokban álló asztalhoz, és odament a pulthoz, amin egy Mikulás-sapkás világító rénszarvas ékeskedett, és egy Borravaló feliratú táblát tartó, burleszk táncost ábrázoló kerámiapersely.

– Ó, heló, Rosa!

– A mindenit, te aztán mindenhol ott vagy!

Titch elmosolyodott. Szőke, rövidre nyírt frizurája remekül passzolt finom vonásaihoz, és elnézve szűk pulóverbe préselt túlméretezett melleit, Rosa megértette Seb nem túl helyénvaló kommentjét is.

– Mind ezt mondja – kacsintott Titch. – Ha munkáról van szó, errefelé jobb megragadni minden lehetőséget, és én nem vagyok válogatós. No, mit adhatok neked?

– Csak egy sima kávét kérek.

– Egy sima kávét? Az nagy szerencse, ugyanis itt nincs annyi flancos szarság, mint Londonban. Mármint, érted, flat white… miért nem kérnek szimplán egy tejeskávét? És az a sovány tejes hülyéskedés micsoda? Én azt mondom, csakis a teljes tej. Amúgy is sokkal egészségesebb. Hozzak egy kis vizet Virslinek?

– Igen, az nagyon jó lenne.

– Itt töltöd a karácsonyt is, ugye?

– Ööö… igen, valószínű. Sheila azt mondta, van még hely.

– Maradj is, élj egy kicsit! A karácsony pedig jó buli lesz Hannafore-ékkal. A legkisebb fia nem is rossz hapsi egyébként. Viszont lett egy barátnője, ami nagy kár. Tessék – odanyújtotta a kávét Rosának. – Két fontot szeretnék kérni, és mindjárt hozom a kutyatálat.

Két font egy kávéért nem volt rossz, főleg Londonhoz képest. Az itteni élet percről percre egyre csábítóbbá vált.

Rosa épp kibújt a kabátjából, amikor Josh hívta.

– Bocs, hogy nem vettem föl – mondta –, meetingen voltam.

Josh ismerős hangszíne megnyugtatta Rosát.

– Uncsi!

– Tudom, de hát nem lehetünk mind tengerparti ingatlanok örökösei, nem igaz? Na, gyerünk, mesélj. Az üzenetben olyan izgatottan hadartál, hogy képtelen voltam mindent felfogni.

Vigyázva, hogy Titch meg ne hallja, Rosa halkan, de nagy élvezettel számolt be a felfedezéséről.

– Csakhogy ez az egész ráébresztett, hogy ami a háztartási ügyeket illeti, halvány gőzöm sincs semmiről. A telefonszámlám az egyetlen számla, amit valaha be kellett fizetnem. Eddig mindig csak albérletekben éltem, szóval kifizettem a lakbért, és annál tovább már sosem kellett gondolnom.

– Oké, hadd segítsek. Szóval nincs se villany, se gáz, se víz?

– Hmm. A vizet nem ellenőriztem.

– Az adott körülmények között kétlem, hogy lenne. Le tudtad húzni a vécét?

– Még nem használtam.

– Oké. Namármost, emlékszel az első borítékra, amit kinyitottál?

– Az unalmasra, a sok hivatalos papírral?

Josh magában somolygott.

– Igen, arra – felelte. – Voltak benne számlák. Például a gázszámlákon lehet, hogy a British Gas szerepel. A villanyszámlák is eléggé egyértelműek lesznek. Vedd fel a kapcsolatot a szolgáltatókkal, ott lesznek a papírokon a telefonszámok, és jelentsd be, hogy beköltöztél, hogy számlát tudjanak nyitni a neveden. Lehet, hogy igazolnod kell majd a tulajdonjogot, de ezen egyelőre ne aggódjunk. Előfordulhat, hogy csak a villanyóránál kapcsolták le az áramot, ezért érdemes először ezt ellenőrizni. A víz valószínűleg csak a főcsapnál van elzárva, azt nézd meg ott. Az is lehet, hogy leengedték a vízrendszert, és fel kell tölteni.

– Főcsap? Haha! Fogalmam sincs róla, hogy mi az. Honnan fogom tudni, hogy hol keressem?

– Oké, ahhoz egy vízvezeték-szerelő kell majd. Én a helyedben még ma elintézném, mivel közeleg a karácsony, és akkor minden bezár két hétre. A szerelő valószínűleg tud tanácsot adni a villanyórával kapcsolatban is.

– Rendben, köszi. Végül is nem hangzik olyan nagy ördöngösségnek, és ha már minden újra üzemel, elkezdhetem a takarítást, aztán be is költözhetek – sóhajtott boldogan Rosa.

– Esetleg még egy kicsit élvezd a vendéglő kényelmét, és majd a két ünnep között belevághatsz. Akartam is mondani, hogy pár napra leugorhatok hozzád, persze, csak ha szeretnéd.

– Josh, ez csodálatos lenne, de biztos vagy benne?

– Még szép! Jó lesz látni Virslit… és téged is.

– Haha, nagyon vicces vagy.

Josh nevetett.

– Csak szilveszterre kell visszaérnem a rögbiklub bulijára. Jól van, most már mennem kell.

– Rendben, majd találkozunk. És még egyszer köszönöm, Josh, egy sztár vagy!

5.

A közműszolgáltató cégek mind nagyon segítőkészek voltak. Bár nyakukon volt a karácsony, megígérték, hogy azonnal elintéznek mindent. Vízvezeték-szerelőt találni már nehezebb volt. Rosa megpróbált egy helyi céget keresni az interneten, de nem volt találat. Megkockáztatva, hogy a pletykaszelep bárminemű érdeklődés hatására kinyílik, azt hazudta Sheilának, hogy egy turista miatt kérdezi, akivel a gyorsétteremben találkozott, és megígérte, hogy utánanéz, és megadja neki a telefonszámot. A fogadósné pedig szívélyesen segített.

Úgy döntött, kihagyja a reggelit, hogy elkerülje a további beszélgetéseket Sheilával, így hát kora reggel felkerekedett, és a lelkes Virsli kíséretében a Sarki Bolt felé vette az irányt. Most, hogy már volt világítása, Rosa örömteli kutakodásba kezdett, és erőfeszítéseit siker koronázta, amikor egy régi porszívó került elő az egyik konyhaszekrényből. Épp lábujjhegyen állva vidáman tisztogatta a plafonról a pókhálókat, amikor hangos kopogtatás hallatszott az ajtón.

Valami oknál fogva sokkal idősebbnek képzelte a vízvezeték-szerelőt. Ezzel szemben Luke legfeljebb a húszas évei végén járhatott. Rövid, barna haja illett pimasz arcához, mogyorószín szemét hosszú szempillák emelték ki. De még milyen szempillák! Rosa nem sminkelt gyakran, de ha mégis arra került a sor, olyankor jó öt percbe telt legalább fele ilyen hosszúra varázsolni a sajátját.

Százhetvenöt centijével egyáltalán nem számított magasnak, de mint a legtöbb férfi, még így is a százhatvan centis lány fölé magasodott.

– 'Reggelt! Ruth, ugye? Luke vagyok, a vízvezeték-szerelő.

– Szia! Rosa, ami azt illeti.

– Ne haragudj, soha nem írok fel semmit. És hadd jegyezzem meg, hogy nagy öröm egy ilyen új, csinos arcot látni idelent.