Amanda Cinelli

Végül visszatérsz

Helena Dawson

Szerelem a fellegekben

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Amanda Cinelli, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A ROMANA 763. eredeti címe: Returning to Claim His Heir

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Helena Dawson, 1992 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Romana 764. eredeti címe: Web of Fate (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Czárán Judit

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 763-74. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-675-3

- Kép: Shutterstock.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Amanda Cinelli

Végül visszatérsz

1. FEJEZET

Duarte Avelar mozdulatlanul állt az álmos angol falu temetőjében, az elegáns családi sírbolt előtt. Ikertestvérével itt helyezték örök nyugalomra hét évvel ezelőtt szeretett szüleiket. Most egy harmadik név is szerepelt a márványtáblán. A sajátja.

Szárított koszorúk és virágdíszek szegélyezték a nyughelyet. Azt mondták neki, hogy a gyászszertartás nagyszabású volt. Összegyűlt egész Európa pénzarisztokráciája, hogy lerója kegyeletét egyik kedvenc playboya előtt.

Elképzelte, ahogy a húga, Dani fogadja a részvétnyilvánításokat, és végignézi, ahogy az üres koporsót leeresztik a földbe. Megrémült a gondolattól, milyen szenvedésen ment keresztül miatta.

Sietve elfordult.

Egy fekete limuzin várta a temető kapuja előtt. A fiatal sofőr kerülte a tekintetét, miközben kinyitotta előtte az ajtót.

Valaha Duarte büszke volt arra, hogy az alkalmazottai korrekt és megbízható munkaadóként tisztelik. De mióta két héttel ezelőtt váratlanul visszatért, kitaszítottnak érezte magát. Úgy tűnt, mindenki fél tőle, és lehetőleg kerülni szeretné.

Megbámulták a bal szemöldöke közepétől a füléig húzódó vastag sebhelyét. Összezavarodtak, amikor Duarte úszni ment, és meglátták a felsőtestén lévő hegeket.

A férfi, aki elnökként egy egész igazgatótanácsnak tudott parancsolni, mára kerülte a saját munkatársait, hogy ne feszélyezze őket.

A húga kéthetes hírzárlattal tudta csak megfékezni a médiát, amely keselyűként akarta rávetni magát. Érezte, hogy a bátyja még nem áll készen arra, hogy szembenézzen a szenzációhajhász újságok tolakodó munkatársaival.

A bulvárlapok a feltámadásáról beszéltek, és hősként állították be. Úgy tűnt, senki sem érti, hogy nem érdemel ünneplést, hiszen az elszenvedett kínokért kizárólag ő a felelős. Jogilag halottnak kellene lennie.

Nehéz sóhajjal ült be a limuzinba, és végigsimított a fején éktelenkedő hegen. Visszatekintve, a fejlövése utáni felépülési folyamat gyerekjáték volt ahhoz képest, hogy újra csatlakoznia kell ahhoz a világhoz, ahonnan Duarte Avelarként eltűnt.

Látta, ahogy a nap felkel a festői falu fölött, amelyet a családja választott otthonául, miután Brazíliából elköltözött. Tízévesen még dühös volt emiatt, és sírt a honvágytól, de mostanra ez a csendes hely is az otthonává vált. Még akkor is így érezte, amikor megengedhette volna magának, hogy házat vegyen a világ bármely táján.

Most azonban már sehol sem érezte otthon magát. Minden elromlott. Ő maga is. Látta ezt a testvére és Valerio, az üzlettársa és legjobb barátja viselkedésén is. A hangulatingadozások, a koncentrációhiány és az, hogy bármelyik pillanatban előjöhetett a fejfájása, őt magát is kikészítette.

A családja alig két hete tudta meg, hogy ő csodával határos módon túlélte a lövöldözést. Természetesen azonnal rohantak a távoli szigeten lévő kis magánklinikára, ahol elrejtették a világ elől. Komoly memóriazavarai voltak, de Dani segítségével sikerült visszanyernie néhány emléket. Az Angliába való visszatérés az ő ötlete volt. Azt remélte, hogy itt majd visszatalál a régi önmagához.

Bizonyos mértékig ez sikerült is. Apránként próbálta kitölteni az emlékezetében lévő hézagokat, mégis furcsán kirekesztve érezte magát ebből a különös világból, ahová visszatért.

Annyi minden megváltozott a távolléte alatt! Minden egyes új nap egyre világosabbá tette számára, hogy az emberek továbbléptek, és valahogy betöltötték az általa hagyott űrt.

A húga és a legjobb barátja szerelmes lett egymásba, amíg ő távol volt, és most már jegyesek…

Nem irigyelte tőlük a boldogságot, de miközben ők továbbléptek, Duarte ott rekedt a pokolban. És emiatt bizony volt benne egy kis harag, ami miatt persze szégyenkezett.

Dani többször is óvatosan megkérdezte, készen áll-e már arra, hogy visszamenjen dolgozni. A Velamar, a luxusjachtok bérbeadásával foglalkozó cégük hamarosan új irodát nyit az Egyesült Államokban és a karib-tengeri térségben. Ő és Valerio már régóta dolgoztak ezen. De Duarte most kitért Dani kérdései elől, és kifogásokat keresett.

A reggeli sajtótájékoztató után azt mondta, hogy egy időre visszamegy Rióba. Az Avelar család alapítványa szociális lakásokat épített ott. És éppen ez hozta rájuk a bajt. Persze a jótékonysági tevékenység csak az egyik oka volt annak, hogy visszatért Rio de Janeiróba, de ezt nem kötötte a rokonai orrára.

Danit megdöbbentette a bejelentése, és felháborodottan, szó nélkül otthagyta. Duarte tisztában volt vele, hogy sarkos kijelentéseivel, elutasító magatartásával megbántja a húgát, de nem tudta tovább elviselni a nyilvánvaló boldogságát és a rejtélyes eseményekkel kapcsolatos állandó kérdéseit. Nem akart beszélni a történtekről. Nem akart emlékezni a kínzóitól elszenvedett fájdalmakra. Nem akart a rehabilitáció gyötrelmeire gondolni. Legalábbis addig biztosan nem, amíg le nem vadászta a merénylet mögött álló bűnözőket.

A telefonja üzenet érkezését jelezte. Egy sms jelent meg a képernyőn. Egyetlen szó.

Megtaláltuk.

Duarte beütött egy kódot a telefonjába, amellyel hozzáférést kapott egy titkosított szerverhez. Magánnyomozókból álló csapata összeszedte a róla készült fotókat az elmúlt évből, hogy rekonstruálják, merre járt, mit csinált, kivel mutatkozott együtt. A legutóbb hozzáadott képek egy politikai rendezvényen készültek, amelyen közvetlenül az elrablása előtt vett részt. Három képet külön megjelöltek. A képeken egy nő mellett állt a nagy terem hátsó részében. A hosszú, vörös hajú lányt megpillantva önkéntelenül is felnyögött. Ő az! Végre megvan!

Amikor a kórházban felébredt a mesterséges kómából, az egyetlen tiszta emléke az volt a támadásról, hogy ez a nő átöleli, és próbálja elállítani a vérzést. Nem volt biztos benne, hogy a képzelete játszik-e vele, vagy tényleg így történt.

A nő a kezét szorongatta, és a nevét sikoltotta.

– Duarte, kérlek, ne halj meg! – zokogta. – Életben kell maradnod! Kettőnkért!

Ez a hang volt a legfőbb kapaszkodója a felépülése során. Nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy a vörös hajú lány fontos szereplő az életében. De hiába nyomozta le Angelus Fiero az elmúlt hónapokban az összes szemtanút, egyetlen nőt sem láttak a tetthely közelében.

De most, a telefonja kijelzőjén megjelenő fotó láttán már biztos lehetett benne, hogy a nő nem a képzelete szüleménye. Ő volt az őrangyala azon az éjszakán, megmentette az életét, majd eltűnt, mielőtt bárki meglátta volna.

Miért?

Ezen majd később gondolkodik. Először meg kell találnia! Egyedül ez a nő tudja, hogy pontosan mi történt azon az éjszakán.

Nora Beckett még egy utolsó pillantást vetett kicsiny lakására, és felsóhajtott. Bizonytalanság fojtogatta, de nem akart sírni. Épp eleget bőgött már az elmúlt hat és fél hónapban. Még egyszer, utoljára ránézett a mobilján a nem fogadott hívások listájára, és megborzongott. Apa, apa, apa, apa… Hogy válthat ki belőle ekkora undort egy ilyen ártatlan szó? Persze neki már nem volt apja. Többé már nem.

A telefont az egyik dobozba rakta, hiszen nem vihette magával.

Nagyhatalmú, bűnöző apja hónapok óta bujkált valahol Brazílián kívül. Nora ezt az időt arra használta fel, hogy befejezze az egyetemi tanulmányait. Éppen letette az utolsó vizsgáit, amikor jöttek az első hívások. Az apja először kedves volt, és behízelgő, majd egyre dühösebb, végül pedig fenyegető hangra váltott. A lány ekkor döbbent rá, hogy el kell hagynia Riót.

Az utcán mindkét kezét a hasán tartotta, mintha aggódna, hogy értékes terhe megsérülhet.

Előrehaladott terhessége miatt habozott, lefoglalja-e a négyórás repülőutat Manausba, de a kórházi nővér meggyőzte, hogy a háromnapos buszos utazás sokkal kockázatosabb.

A gyors menekülésre való felkészülés rengeteg stresszt, állandó fejfájást és álmatlanságot okozott neki. Ha nagy nehezen mégis elaludt, arról álmodott, hogy valahol az Amazonas partján végre megölelheti az édesanyját. Csak remélni tudta, hogy Maureen Beckett megbocsát neki az elmúlt öt évért.

Valahányszor az utolsó találkozásukra gondolt, égető szégyent érzett. Telefonálni sem mert az anyjának, de legalább levelet küldött neki. Megírta, hogy sajnálja, ami történt, hogy buta, tizennyolc éves kislányként bedőlt az apja ígéreteinek.

A levelére nem jött válasz, a lelke mélyén azonban remélte, hogy az anyja megbocsát neki.

Május eleje volt, tulajdonképpen a száraz évszak kezdete, mégis özönvízszerű felhőszakadás zúdult Rio de Janeiróra.

Nora a házak falához lapulva igyekezett száraz maradni, miközben jobbra-balra nézegetett az utcán. Ahogy remélte, nyoma sem volt a sötétkék autónak, amely egész héten a sikátorban parkolt. Úgy tűnt, ilyen ítéletidőben még a bűnözők is szünetet tartanak.

Bár Lionel Cabo nem volt Rióban, úgy tűnt, élvezi, hogy a csatlósai segítségével pokollá teszi egyetlen lánya életét. Állandó megfigyelés alatt tartotta, és amikor Nora már nem fogadta a hívásait, nyomást gyakorolt a főbérlőjére, hogy kilakoltassa.

Tudta, hogy a lánya nem mer a rendőrséghez fordulni, mert túl sok rosszul fizetett rendőr volt Lionel lekötelezettje. Nora teljesen egyedül maradt.

Elegáns sportautó jött vele szemben a keskeny úton, és pont előtte megállt. Nora meglepődött, és kicsit meg is ijedt. Rio jómódú lakói általában távol maradtak a városnak ettől a veszélyes részétől. Ijedelme csak fokozódott, amikor egy magas, jóképű férfi szállt ki a drága járműből. Az eső azonnal átitatta sötét kabátját, és amikor felnézett, megcsillant borostyánszínű szeme.

Nora azt hitte, szellemet lát.

A férfi lassan, furcsán merev mozdulatokkal lépett oda mellé, az előtető alá.

– Nora Beckett? – kérdezte enyhe angol akcentussal, majd udvariasan kezet nyújtott neki.

A lány döbbenten nézett rá. Úgy érezte magát, mintha egy filmben lenne. Mintha egy Duartét alakító férfit látna… Mozdulni sem tudott. Egy pillanattal később a jelenés leeresztette a kezét.

– Nem tudom, emlékszik-e rám. A nevem Duarte Avelar. Körülbelül hat hónappal ezelőtt…

– Duarte Avelar meghalt! – kiáltotta hisztérikusan Nora, aki már semmit sem értett. Vajon lehet-e bármilyen logikus magyarázat erre az őrületre?!

– Amint látja, ez nem igaz. Életben vagyok.

Nora észrevette a vastag heget, amely a halántékánál kezdődött. Tisztán látta az apró nyomokat, ahol egykor öltések zárták be a sebet. Pontosan ez volt az a hely, ahol a saját kezével próbálta megállítani a vérzést.

Nyelt egyet, hogy elűzze a szörnyű emlékeket, és az előtte álló férfira összpontosított. Vajon tényleg valóságos?

A szeme megtelt könnyel.

– Tényleg te lennél az, Duarte…? De nem, ez teljességgel lehetetlen!

– Én is ugyanezt gondoltam az elmúlt hónapokban, higgye el nekem. – A férfi szája a jól ismert csúfondáros mosolyra görbült. – De itt vagyok.

– Tényleg itt vagy… És élsz… – Nora nem bírta tovább, Duarte karjába vetette magát, és arcát a mellkasába temette.

A férfi egy pillanatra ledermedt, és Nora már azt hitte, hogy ellöki magától. Nem is hibáztatta volna, hiszen lényegében ő tehetett a szörnyű sérüléseiről.

Felkészült tehát az elutasításra, de Duarte tétován átölelte. Azonnal beborította a meleg, fűszeres illat, és szinte a szívén érezte a férfi szívének lüktetését.

Abban a pillanatban beleszeretett, amikor majdnem egy évvel ezelőtt meglátta őt egy zsúfolt szambaklubban. Még soha nem reagált ilyen vágyakozással egy férfira sem, és Duarte bevallotta neki, hogy ő is így érez.

Kicsit hátrahajolt, és felnézett, mert arra számított, hogy a férfi arckifejezésében a saját érzései tükröződését látja. Duarte arcán azonban inkább zavar látszott.

Valami nem stimmelt.

Hirtelen összerezzent, mert a babája rúgott egy nagyot odabent. Vonakodva bontakozott ki az ölelésből, és mély lélegzetet vett, hogy visszanyerje a lélekjelenlétét.

Rájött, hogy ha ez nem álom, akkor csak rémálom lehet. Nem kétséges, hogy ez a férfi Duarte. Vagyis az élete most még sokkal bonyolultabbá válik.

Összefogta magán az esőköpenyét, és táskáját a hasa elé tartotta. Ha Duartét meglátja valaki, mindketten veszélybe kerülnek. Óvatosan körülnézett, és imádkozott, hogy a kék autó ne térjen vissza.

– Hogy lehet, hogy életben vagy? – lehelte.

– Ez nagyon hosszú történet. – A férfi végigsimított frissen borotvált állán. – Szerepel benne egy csomó műtét és hónapokig tartó fájdalmas rehabilitáció. Mondjuk úgy, hogy a jelek szerint nem vagyok könnyen elpusztítható. Remélem, nem bánja, hogy felkerestem. Maga velem volt azon az éjszakán, amikor meglőttek…

– Igen, ott voltam.

Duarte elmosolyodott, és a lány szíve azonnal hevesebben vert a látványtól.

– A maga kedvessége és gondoskodása volt az egyetlen, amire emlékeztem, amikor magamhoz tértem. – A férfi tekintete egy pillanatra megenyhült. Aztán megköszörülte a torkát. – Van néhány dolog, amit szeretnék megkérdezni, ha nem bánja.

– Nem emlékszel rá, ki vagyok, ugye? – Nora félig-meddig magának beszélt, próbálta felfogni ezt az új helyzetet, megfejteni az udvarias távolságtartás okát. Mintha idegenek lennének…

– A fejsérülésem emlékezetkiesést okozott. A memóriám visszanyerése hosszú folyamat, és remélem, hogy maga tud ebben segíteni. – A férfi zsebre dugta a kezét, és sürgetően nézett rá. – Van olyan hely, ahol zavartalanul beszélgethetünk?

Észrevette, hogy Nora tétovázik, és elkeskenyedett az ajka.

A lány ekkor felnézett, és meglátta a buszát, amely épp most fordult be a sarkon.

– Sajnálom – rázta meg a fejét. – Most mennem kell, hogy elérjem a repülőgépemet.

– Elvihetem a repülőtérre – ajánlotta fel a férfi. – Akkor közben beszélgethetünk.

Nora mereven nézett a férfi arcába, akit egykor szeretett. Illetve akiről azt hitte, hogy szereti, helyesbített gyorsan.

Bűntudat és düh kavargott benne. Elkövetett egy csomó hibát, de a férfi gondoskodott róla, hogy megbűnhődjön értük. Elárulta a bizalmát és összetörte a szívét.

Mindezek ellenére meggyászolta és elsiratta őt, a gyermeke apját, és azt is, hogy a gyermekének félárván kell felnőnie.

El kell tűnnie innen, méghozzá gyorsan!

Ha valamit örökölt a bűnöző apjától, az a túlélési ösztön volt. Bezárta hát a szívét a férfi csodálatos visszatérésének boldogsága előtt, és helyette felidézte a legrosszabb pillanatokat, amelyeket együtt töltöttek.

Önkéntelenül is a hasára tette a kezét, mintha meg tudná védeni a születendő gyermekét a közelgő veszélytől. Mert számára ez volt Duarte Avelar. Veszély.

Nora már éppen nyitotta volna a száját, hogy visszautasítsa az ajánlatot, amikor hirtelen éles fájdalom nyilallt a hasába. Zihálni kezdett, és a földre ejtette a táskáját.

– Mi a baj?

A férfi közelebb lépett hozzá, és sután támogatni próbálta, Nora azonban ellökte magától. Fel kell szállnia a buszra, mielőtt az apja emberei visszatérnek! Még ma el kell hagynia Riót!

– Szent ég, maga terhes! – kiáltott fel őszinte meglepetéssel a férfi.

– Gratulálok, remek megfigyelő – sziszegte epésen Nora.

– Vigyem el a kórházba?

– Nem, nem! Csak nehéz dobozokat emelgettem, biztos ettől indultak be a jóslófájások. Hamarosan elmúlnak. Nekem pedig még ma el kell hagynom a várost.

Tudatosan, lassan lélegzett, az orrán keresztül be, majd a száján keresztül ki. Valószínűleg tényleg a fizikai megerőltetés és a férfi sokkoló megjelenése, a nagy ijedség okozta a jóslófájásokat.

A háttérben hallotta, hogy közeledik a busz. Indulnia kell…

– Ne izguljon miattam – mondta sietve. – El kell jutnom a repülőtérre, különben lekésem a gépemet.

Ellépett a férfi mellett, és kinyújtotta a kezét, hogy jelezzen a busznak. Aztán érezte, hogy a bensőjét újabb görcsbe rántja egy fájdalomhullám. Feljajdult, és belekapaszkodott a legközelebbi szilárd tárgyba: egy izmos férfikarba. Erősen megszorította, és imádkozott, hogy a gyermeke ne most szülessen meg.

Miközben fohászkodott, érezte, hogy valami meleg nedvesség csurog végig a lábán.

Ez nem lehet igaz!

A szemét szorosan lehunyva próbált ellenállni az egész testét hatalmába kerítő fájdalmas szorításnak.

– Azt hiszem, elfolyt a magzatvizem – nyögte.

2. FEJEZET

Nora csak valamiféle ködön át észlelte a közeli hangos motorzajt. Alig hallotta, hogy a buszsofőr megkérdezte tőle, hívjon-e segítséget.

– Não obrigado! – vágta rá Duarte tekintélyt parancsolóan.

Nem tudta, mennyi idő telt el, mire újra kinyitotta a szemét, és az első dolog, amit észrevett, az volt, hogy a busz már elment.

– Nem akarja, hogy idehívjak vagy értesítsek valakit? – kérdezte Duarte aggodalmasan. – Talán a baba apját.

A lány lenyelte a könnyeit, aztán megrázta a fejét, és újra lehunyta a szemét. Te jó ég, micsoda kutyaszorítóba került!

A férfi a homlokát ráncolta, aztán összeszorította az ajkát, és a lány utazótáskájára meredt.

– El tud jönni a kocsimig? Azonnal beviszem egy kórházba.

A lány hagyta, hogy belekaroljon, miközben óvatosan a kocsihoz mentek. Éppen az ajtóhoz ért, amikor újabb fájdalom rántotta görcsbe a testét.

– Túl korai – nyögte –, még lenne négy és fél hetem a kiírt időpontig… A fenébe, már csak ez hiányzott! El kellene hagynom a várost még ma…

A férfi besegítette a kocsiba, és föléhajolt, hogy óvatosan becsatolja. Amikor a férfi ránézett, borostyánszínű szemében mintha őszinte vonzalom csillogott volna.

– Próbáljon meg lazítani!

– Most engem akar megnyugtatni, vagy saját magát? – sóhajtotta Nora.

Hallotta, hogy Duarte halkan felnevet.

– Akkor én most beszállok, és indulunk a kórházba, rendben?

A lány csak bólintott. Valaha azt hitte, szeretik egymást. Most meg a férfinak fogalma sincs róla, ki ő.

Hogy Duarténak pont most kellett idejönnie, amikor ő megszüli a gyermeküket! A közös gyermeküket!

Behunyta a szemét, és fohászkodott az összes istenséghez, akit csak ismert. Azért imádkozott, hogy a szülés rendben menjen, hogy a kicsi egészséges legyen.

Váratlanul egy nagy, meleg kéz fogta meg a kezét. Kinyitotta a szemét, és egyenesen Duarte szelíd aggodalmat sugárzó tekintetébe nézett.

– Annyira féltem, hogy egyedül kell szülnöm! – suttogta kétségbeesetten.

– Nincs egyedül! – A férfi még egyszer megszorította a kezét, mielőtt beindította a sportkocsi erőteljes motorját. – Ha az emlékeim nem csalnak, az életemet köszönhetem magának. Nem hagyom el.

Duarte egy terhes nővel a karjában viharzott át a kórház bejáratán. Szerencsére az odaút gyorsan eltelt, nem voltak dugók. Mégis folyamatosan aggódott, hogy nem érnek oda időben. Arról volt híres, hogy mindig a határait feszegeti, de egy csecsemőt világra segíteni egy bérelt Bugatti anyósülésén… Nos, ez még neki is sok lett volna.

Nora nyilvánvalóan magánkívül volt a fájdalomtól, amikor a nővérek megvizsgálták. Az összehúzódások szüneteiben egyre idegesebben ismételgette, hogy ki kell mennie a repülőtérre.

Duarte észrevette, hogy a nővérek kérdő pillantásokat küldenek felé. Aztán mikor megmérték Nora vérnyomását, azonnal megváltozott a légkör. Felpörögtek az események. Megnyomtak egy piros vészhívót, és a szoba megtelt emberekkel.

Nora erősen szorította a kezét, miközben további vizsgálatokat végeztek rajta. A körmei Duarte bőrébe fúródtak, miközben egyre sűrűbb időközökben jöttek a fájások. A háta ívben megfeszült, vörös fürtjei vadul hullámzottak az arca körül.

A férfit lenyűgözte Nora vad szépsége. Ez a nő idegen volt számára, mégis tanúja lett élete egyik legintimebb pillanatának. Kényszert érzett arra, hogy megnyugtatóan megsimogassa, de tudta, hogy ahhoz nincs joga. Végül megelégedett azzal, hogy szabad kezét az övére helyezte.

Amikor a fájdalom egy pillanatra alábbhagyott, a lány felnézett rá. A szeme olyan volt, mint az éjszakai égbolt egy heves zivatar után: ezüstszínű, éjkék gyűrűvel. Aztán lehajtotta a fejét, lenézett a férfi kezére, és észrevette a körmei által hagyott skarlátvörös félholdak nyomát.

– Ezt én csináltam? – kérdezte elborzadva.

Duarte előrehajolt.

– Ne aggódjon miattam – mondta halkan. – Ez a kéz most a magáé. Ha össze kell törnie az ujjaimat, hát legyen úgy.

Nora megrázta a fejét, és halvány mosoly suhant át az arcán. Duarténak egy pillanatra erős déjà vu érzése támadt. Az elméje utána akart nyúlni az emléknek, de nem járt sikerrel, az érzés szétfoszlott, egy másodperccel később már nem volt sehol. Ám azt biztosra vette, hogy a lány a kulcs az emlékezete bezárt fiókjához.

Éppen ebben a pillanatban jelent meg egy fiatal ápolónő, és közölte velük, hogy beszélnie kell a gyermek apjával.

Nora váratlanul ledermedt, és hirtelen pánik ült ki az arcára.

– Nem! El kell mennie innen! – Aztán újra felnyögött, ahogy jött egy újabb méhösszehúzódás. – Küldje el!

Duarte döbbenten hátrált, de mielőtt magyarázatot kaphatott volna Nora furcsa viselkedésére, megjelent egy orvos, és bejelentette, hogy a beteget azonnali szülésre kell felkészíteni.

Duartét kitaszigálták a helyiségből. A folyosón egy barátságos fiatal doktornő biztosította róla, hogy a párjára és a babára is vigyázni fognak. Duarte szóra nyitotta a száját, hogy kijavítsa, de addigra az orvos már elment.

Duarte tanácstalanul meredt a papírokra, amelyeket ki kellett volna töltenie. Semmit sem tudott erről a nőről, akiről azt gondolták a kórházban, hogy a barátnője. Sem a születési dátumát, sem azt, milyen állampolgársággal rendelkezik. Kinyitotta hát a táskáját, és kutatni kezdett benne. Ahhoz képest, hogy a nő azt állította, elhagyja a várost, gyanúsan kevés holmit csomagolt be. Ráadásul a táskájában nem volt semmiféle azonosításra alkalmas irat, sem bármi nyom arra vonatkozólag, hová akart utazni. Még mobiltelefonja sem volt.

Zavartan megadta a saját adatait, mint legközelebbi hozzátartozóét, és kérte, hogy a lehető legjobb ellátásban részesítsék.

Az ápolónő szeme elkerekedett, amikor meglátta a nyomtatványra írt nevet. Duarte egy pillanatra összezavarodott, aztán némán szitkozódott. A családja nevét jól ismerték Brazíliában a gazdagságuk és a jótékonyságuk miatt. A nagy izgalomban elfelejtette, hogy a közvélemény még halottnak hiszi. Ráadásul most majd magyarázhatja a húgának, Daninak, miért látták egy riói kórházban egy terhes nővel.

Sietve elfordult. Rettenetesen meleg volt, és fájt a válla.

Mostanában kihagyta az esti úszóedzéseket, és érezte, hogy az izmai tiltakozásul begörcsölnek. Fárasztó volt normális életet élni egy sérült testben.

Céltalanul bolyongott a kórház folyosóin, és úgy érezte magát, mint egy ketrecbe zárt vadállat. Folyton arra gondolt, hogy ez a Nora Beckett milyen boldogan vetette magát a karjába.

Nyilvánvalóan azt hitte róla, hogy meghalt, és hogy mégis élt, az túláradó örömmel töltötte el. Valahányszor egymásra néztek, a férfi érezte a kettejük közötti erős kapcsot. Nora mégis félelemmel a szemében meredt rá az imént, és kiparancsolta a szobából.

Ennek az egésznek az égvilágon semmi értelme!

Miközben még mindig ott állt bizonytalanul, egy nővér lépett ki a műtőből, karjában egy fehér csomaggal.

– Señor, éppen önt kerestem. – Az ápolónő valósággal sugárzott. – Egészséges kisfia született.

– Hogy van az anyja? – kérdezte Duarte, és nyelt egy nagyot, amikor lenézett a takaró ráncai között alig látható, vörös kis arcra.

– Még mindig kábult, de egyébként jól van.

Az ápolónő a klinika magánrészlegének egyik tágas szobájába vezette. A kis batyut az ágy melletti babaágyba fektette. Egy másodperccel később azonban megszólalt a nővér derekán lévő csipogó, és a fiatal nő kisietett a szobából.

A magára maradt Duarte kissé megijedt, amikor az újszülött hirtelen nyekeregni kezdett. Bekötött szemmel is képes lett volna szétszedni és összerakni egy vitorlás jachtot, de a babákhoz egyáltalán nem értett. A gyerekek soha nem voltak részei a vad playboy-életének.

Odalépett a kiságyhoz, és lenézett az apró teremtményre, aki a kis kezével hadonászva sírt. Gondolkodás nélkül kinyújtotta a mutatóujját, és meglepődött, mert egy pici marok szorosan megragadta.

– Lám, lám, pequeño! – motyogta, meglepődve az apró lény erején. – Tartsd erősen, ha ez segít neked. A mamád hamarosan itt lesz.

Nora kinyitotta a szemét, és megállapította, hogy még mindig álmodik. Az elmúlt hat hónapban gyakran látta álmaiban a boldog Duartét, amint az újszülöttjét ringatja. Ebben az elalvás utáni tökéletes életben nem volt köztük harag és hazugság, nem volt veszély és fenyegetés a bűnöző apja részéről.

Lassan magához tért, ám továbbra is látta a férfit, akinek viharosan a karjába vetette magát, és aki kórházba vitte. Duarte feltűrte az ingujját, és erős karjában tartotta a közös gyermeküket. Nem álmodott! Duarte tényleg itt van, velük!

Más kérdés, hogy egyáltalán nem tudja, kicsoda ő, Nora. És azt sem, hogy a saját fiát dajkálja. Egy könnycsepp gördült végig a lány arcán, amikor rájött, hogy ez talán mindkettejük számára áldás. Sőt, mindhármuk számára.

– Á, felébredt! – vette észre a férfi. – A nővér mondta, hogy szóljak, ne próbáljon egyedül felülni.

– A kisbabám… – nyögte Nora fájdalmasan, mert a torka kiszáradt. – Látni akarom a kisbabámat. – Önmagát is megdöbbentette, milyen rémülten cseng a hangja.

Duarte azonnal teljesítette a kérését. Óvatosan a mellére helyezte a puha batyut, és Nora most először nézhette meg a kisfiát.

– Édes, édes Liamem! – suttogta, gyengéden simogatva kisbabája koromfekete, puha haját. Olyan gyönyörű volt!

– Liam? Szokatlan név. – Duarte hangja mintha a távolból érkezett volna hozzá.

– Ez a William ír rövidítése – magyarázta a lány, tekintetét még mindig a mellkasán fekvő apróságra szegezve. Alig tudta elhinni, hogy az élete egy nap alatt ilyen drámaian megváltozott.

Óvatosan végigtapogatta az újszülöttet, de nem talált benne semmi hibát. A kisbabája egyszerűen tökéletes volt.

Lehunyta a szemét, arcát a fia fejecskéjéhez támasztotta. Megint sírás fojtogatta.

Hallotta, hogy Duarte közelebb lép hozzájuk.

– Ír felmenői vannak? A portugál kiejtése olyan, mint egy helyié, de a vörös haja jelzi, hogy nem idevalósi.

Nora azon tűnődött, hogyan reagálna a férfi, ha szembesülne az igazsággal. Kétségbeesetten próbált uralkodni magán. Nem akart többet mondani, mint ami feltétlenül szükséges.

– Anyám ír, de én az egész életemet itt töltöttem.

– Itt, Rióban? – érdeklődött a férfi.

– Nem, nem itt.

Úgy tűnt, Duarte megértette, hogy többet nem fog kiszedni belőle, mert kurtán biccentett, és tett néhány lépést az ablak felé.

Norát egy pillanatra elvarázsolta a látvány. A délutáni nap fényében, a sugárzóan kék égbolttal a háttérben a férfi úgy nézett ki, mint valami angyal.

Hogy lehet, hogy nem emlékszik semmire az együtt töltött idejükből? Pedig Nora mesélt neki arról, hogy ír édesanyja ökológusként dolgozik Brazíliában, és hogy egy távoli, amazóniai faluban született. A férfi pedig a saját idilli gyermekkoráról mesélt. Soha nem érezte magát ilyen közel senkihez. Mindent el tudott neki mondani, ami csak eszébe jutott. De aztán minden megváltozott.

Amikor utoljára találkoztak, a férfi megfogadta, hogy bárhová meneküljön, ő megtalálja, és börtönbe juttatja a bűnöző apja mellé. Még most is emlékezett a tekintetében lángoló dühre, amikor az apja emberei elhurcolták.

A jelek szerint Duarte nem emlékezett arra a végzetes éjszakára, sem az ahhoz vezető eseményekre. De bizonyára még mindig bosszúra szomjazik. Mi másért jött volna vissza Rióba?

Mit tenne vajon, ha tudná, hogy neki bizonyítékai vannak Lionel Cabo ellen, méghozzá olyan bizonyítékai, amelyek segítségével élete végéig börtönbe juttathatja az apját? A bőröndje bélésébe varrt pendrive volt Nora biztosítéka. Ugyanakkor fennállt a veszélye, hogy valaki ellene fordítja ugyanezt a bizonyítékot.

A múltban megbízott Duartéban, ám ennek árulás lett a vége. Vajon merjen-e most segítséget kérni tőle, vagy inkább húzza meg magát, mert a férfi bármikor felhasználhatja ellene a múltját?

Lehunyta a szemét, és arra az ártatlan életre gondolt, amelyet épp most hozott világra.

A másodperc törtrészéig megfordult a fejében, hogy minden óvatosságot félredob, és bevallja Duarténak, hogy Liam a fia. Ha mindent elmagyaráz neki, a férfi talán belátja majd, hogy ő mégsem olyan, mint az apja. Bizonyára elkövetett néhány hibát, de nem olyan keményszívű és rosszindulatú, amilyennek Duarte gondolja.

De aztán eszébe jutott az esküje, és elképzelte, hogy a hibái miatt börtönbe vetik. Most már anya volt, és felelősséggel tartozott a fiáért. Nem kockáztathatott.

– Remélem, nem bánja, hogy egy másik kórházba hoztam – mutatott körbe a férfi. – Ez az egyik legjobb a városban.

– Mindent megteszek, hogy megtérítsem a többletköltséget. – Nora hangja kissé megremegett, mert fogalma sem volt, honnan szerezhetne rá pénzt.

Duarte elhárító mozdulatot tett. Megengedhette magának, hogy nagylelkű legyen. Nemcsak hogy Brazília egyik leggazdagabb családjából származott, de ő is tovább gyarapította a vagyont.

– Nora… – Duarte nem mozdult az ablaktól, de a tekintete áthatóan a lányra szegeződött. – Miért akarta ma elhagyni Riót? Egyedül és mindenórásan…

– Erről nem akarok beszélni. – A lány igyekezett nem kimutatni a félelmét, hiszen tudta, mi történhet egy magányos nővel, ha magára haragít egy erős férfit. Felelős volt a fia biztonságáért. Inkább meghal, mintsem hagyja, hogy a gyerek belekeveredjen a családja sötét ügyeibe!

Az ablakon kinézve próbálta kideríteni, hol vannak a városon belül. Jobb lesz megtervezni a szökést, biztos, ami biztos. A befolyásos és gazdag emberek nem szeretik, ha megfosztják őket a gyermekeiktől, még a törvénytelenektől sem. Nora anyjának ezt fájdalmasan kellett megtapasztalnia. A lelkiismeretlen szülő kezében egy gyermek az irányítás eszközeként szolgálhat.

– Át kellett kutatnom a táskáját a személyi igazolványáért, hogy kitölthessem a regisztrációs űrlapot. – A férfi kérdőn nézett rá. – Hogyhogy ilyen kevés holmit csomagolt, még mobiltelefont vagy útlevelet sem hozott magával?

– Biztos otthon felejtettem.

A hazugság könnyedén jött az ajkára. Megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy a férfi nem találta meg a poggyásza bélésébe rejtett zsebet, ahol a megtakarításait, a pendrive-ot és a vészhelyzeti dokumentumokat tartotta.

– Segíteni akartam, és… – Duarte egy pillanatig habozott. – Vettem a bátorságot, és elküldtem az egyik asszisztensemet a lakására, hogy elhozza a szükséges holmikat.

Nora majdnem felkiáltott a rémülettől, de érezte, hogy a férfi figyeli a reakcióját. Tehát Duarte mostanra már tudja, hogy a lakása üres, és hogy hirtelen és minden figyelmeztetés nélkül felmondtak neki.

Pókerarcot öltött, de úgy érezte, mintha kötélen egyensúlyozna. Bármelyik pillanatban belegabalyodhat a saját hazugságai hálójába.

– A főbérlője nem akart tiszta vizet önteni a pohárba – folytatta Duarte. – Nem volt hajlandó megmondani a kilakoltatás okát. Úgy tűnt, valaki nyomást gyakorolt rá, mert a jelek szerint aggódik maga miatt, pedig nem tud a terhességéről. Azt állítja, hogy hónapok óta nem látta magát, mert nem szokta elhagyni a lakást sem.

Nora szíve a torkában dobogott. Hogyan magyarázhatná el, hogy biztonságosabbnak érezte, ha megbújik egy lepukkant lakásban? Inkább élt bujkálva, nyomorúságban, mint hogy valaki az apja bűnszövetkezetéből felfedezze a növekvő pocakját. Az apja azonnal kitalálta volna, kinek a gyermekét várja, és egy pillanatig sem habozott volna, hogy ezt a tudást a saját javára fordítsa. Mindig is szerette manipulálni Norát. Ez volt az egyik erőssége.

Nora tizennyolc évesen érkezett Rióba, és megszédítették az apja csodás ígéretei. Készséggel elfogadta, hogy a hajviselete és az öltözködési stílusa nem illik egy ilyen nagyvárosba, mint Rio. Apja stílustanácsadókat fogadott fel, hogy megváltoztassák Nora külsejét, és a lány botor módon azt hitte, hogy szeretetből teszi. Mivel apa nélkül, elszigetelten nőtt fel, megtisztelőnek érezte, hogy a férfi egyáltalán törődik vele.

Aztán az apja elkezdett információkat követelni tőle. Ha elégedett volt, ajándékokkal jutalmazta. Akkoriban nem látta át, hová vezet ez. Az apja kiképezte őt a bűnszervezete informátorának, és megtanította mindenre, amire ehhez a „munkához” szüksége lehet.

Követte az apja minden utasítását, és minden küldetést tökéletesen végrehajtott… egészen addig, amíg nem találkozott Duartéval.

Felnézett, és azon tűnődött, hogy a két férfi közül, akik fontos szerepet játszottak az életében, melyik okozott neki nagyobb fájdalmat.

– Nem tudok szabadulni az érzéstől, hogy régen ismertük egymást, Nora. Talán még barátok is voltunk. – A férfi whiskyszínű szeme szinte égetett. – Ha bajban van, talán tudok segíteni.

– Nem vagyok bajban. – Szívből remélte, hogy Duarte nem veszi észre a keze remegését. – És nem voltunk barátok.

– Akkor miért reagált olyan örömmel, amikor találkoztunk?

A lány nem felelt. Nem vallhatta be, hogy közük van egymáshoz. Úgy vélte, jobb, ha a férfi idegennek tartja.

Duarte az újszülöttre nézett.

– Sok mindenen ment ma keresztül. És bár szeretnék beszélni magával, de a kérdéseim várhatnak, amíg egy kicsit magához tér.

– Válaszokat keres, vagy inkább azért jött, hogy bosszút álljon? – Miután Nora feltette a kérdést, visszafojtott lélegzettel várta a választ, amely eldönti a sorsát.

A férfi homlokráncolva szólalt meg.

– Miért kérdi? Oka van félni a bosszúmtól, Nora?

– Nem válaszolt a kérdésemre. – A lány bátran nézett Duarte szemébe, aki végül zavartan elfordította a tekintetét.

– Azért jöttem Rióba, hogy kiderítsem, mi történt valójában azon a hajógyári telepen. Egyelőre ennyi a célom.

Egyelőre.

Nora fenyegetést vélt kihallani ebből a szóból. Duarte még nem emlékszik, mi történt vele, de ha megtudja az igazságot, meg akarja majd torolni a rajta esett sérelmet. Soha nem bocsátaná meg neki, Norának, hogy akarva-akaratlanul szerepet játszott a tragédiában, ami érte.

A fagyos csend falként választotta el őket egymástól. Az idő megállni látszott. Duarte kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, aztán újra becsukta, és az ablakhoz lépett. Kezét az ablakpárkánynak támasztotta, és mély lélegzetet vett. Így talán még szélesebbnek tűnt a válla, mint egyébként.

Vékonyabb volt, mint régebben, de még mindig elég izmos. A hosszú heg tisztán látszott a halántékán.

Talán ez az utolsó alkalom, hogy láthatom, gondolta Nora.

– Néhány napig hagyom pihenni – mondta végül a férfi. – Nem akarok kegyetlen lenni, és kifaggatni ebben az állapotban. De szeretnék válaszokat kapni a kérdéseimre, Nora.

A szavaiban rejlő, alig leplezett fenyegetés megrémítette a lányt. A kíváncsiság a férfi tekintetében, ahogy a gyermekre meredt, még inkább.

– Szeretné, ha értesítenék valakit a szülésről? – kérdezte. – Például a baba apját…

3. FEJEZET

Nora majdnem elájult, úgy megijedt. A félelem összeszorította a torkát, de szerencsére megjelent a nővérke, az ő mentőangyala. Nora hálásan mosolygott, amikor levette a fiát a mellkasáról, és óvatosan a kiságyába tette. Türelmesen hagyta, hogy a fiatal nő megmérje a vérnyomását, a pulzusát és a vére oxigénszintjét.

Egy ideális világban most örülnie kellene, hogy a gyermeke halottnak hitt apja életben van. Egy ideális világban megünnepelnék, hogy újra egymásra találtak. De ő már rég megtanulta, hogy számára nincs happy end, csak végtelen küzdelem a túlélésért. A való világban szörnyű következménnyel jár a legkisebb hiba is, amit az ember elkövet.

– Ki a gyerek apja? – kérdezte újra Duarte.

A lány kerülte a tekintetét, miközben összehajtogatta az ölében lévő babatakarót. Kétségbeesetten próbált kitalálni valami meggyőző hazugságot, de a képzelete cserben hagyta.

– Magam sem tudom – nyögte ki végül. – Úgyhogy nyilván egyedül fogom felnevelni. Nincs senkim itt, Rióban.

A férfi a homlokát ráncolta, mintha rosszallná Nora életvitelét. De most nem kellene azzal törődnie, mit gondol Duarte az erkölcseiről. Van ennél nagyobb baja is. Hadd higgye csak a férfi, hogy futó kalandjai voltak. Ez még mindig jobb, mint a veszélyes igazság.