Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Stanislav Biler

Destrukce

Druhé město, 2021

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Hanzelik Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-214-0

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021 by Stanislav Biler

© Hungarian translation 2025, Hanzelik Gábor

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

2.

Gyökerek. Szülőföld. Tisztességes munka. Új élet. Dideregve sétálgatok a fagyos mezőn, ezek a gondolatok kergetőznek a fejemben. Nem volt egyszerű, feladni mindent, és teljesen az elejéről elkezdeni. Elhagyni a várost és a barátokat. Elköltözni az ország másik végébe.

A város fojtogatott, emlékeztetem magam. Nem is volt túl sok barátom, töprengek. Ez az ország nem is olyan nagy, jut eszembe. Lehet nem is adtam föl semmit, rémülök meg. Elmenekültem.

Egy összetett egyenletet nem lehet a közepéről kezdve megoldani. Elkezdeni mindent csak a kezdeteknél lehet. Ezért aztán én is visszatértem a kezdetekhez. Vidékre. Abba a világba, ahol a kettő meg kettő még mindig négy, és itt aztán nem léteznek ismeretlenek. A világba, ahol az emberek együtt és egymásért élnek, és nem egymás mellett és egymás ellen. A világba, ahol még mindig világos, hogy mi a jó, és mi a rossz.

Teleszívtam a tüdőmet vidéki levegővel. Azt a tisztességes keveréket, amelynek egy része égett barnaszén, a másik része meg olyasmi, amit inkább nem is kellene égetni. A mező szélén az általános iskola körvonalai. Az iskoláé, amelyben elemi dolgokat tanítanak. Olyan dolgokat, amelyekről nagy bizonyossággal tehetünk kijelentéseket, ugyanúgy, ahogy vidéken élni is nagy bizonyossággal lehet. Kettő meg kettő az négy, a férfi nővel szeretkezik. Heisenberg határozatlansági relációja és a homoszexualitás maradjanak csak a városban. Az eseményhorizont nem veri be a szöget a deszkába, alternatív testüregekbe való behatolásból pedig nem lesz fogantatás. Vidéken a világnak három dimenziója van, és az idő mindenkinek ugyanazzal a tempóval telik.

Ismétlem magamnak az alapvető dolgokat, ugyanakkor igyekszem hinni is bennük. Nem kételkedni. Ha rosszul éltem korábban, most majd jól fogok. Akkor úgy éltem, most éppen az ellenkezője lesz igaz.

Az általános iskolában általános dolgokat tanítanak, jut eszembe, ez az, amivel az első napomat kellene kezdeni. Az év közepén, ennek ellenére a kezdeteknél. Nézem a körülöttem elterülő lélegzetelállítóan szép tájat, amely a szmog nehéz takarója alatt rejtőzködik. Erdő, mezők, iskola. Tényleg csak néhány tíz centiméternyi termőföld az, amely elválaszt minket a haláltól. A lábam didereg a fagyott mezőn, és én egyre nagyobb erővel hessegetem el a tolakodó kérdést, hogy mindennek mégis mi értelme. Rohanok, és reménykedem, hogy felejtek, de a botladozás, és a tény, hogy az arcom a fagyott talajnak csapódik, emlékeztetnek arra, hogy végső soron én magam vagyok az, aki hamarabb botlik el, mintsem valóban elmeneküljön, vagy valahová elfusson. Végül engem rohan le minden. Magam után vonszolom az élet szemetesét, és minél gyorsabban rohanok, annál zajosabban tér vissza a múltam. Ha el akarok előle menekülni, lassan és halkan kell kúsznom. Szinte meg sem moccanni. Levegőt sem venni.

Véres fejjel emelkedem föl a földről. Arcom koszos és csurom vér. Ilyen az élet, jut eszembe. Nézem a fagyott mezőt, amelyen nyoma sincs annak, hogy elestem rajta, miközben az arcom magán viseli a fagyott mező összes nyomát. Azon töprengek, hogyan őrizhetném meg a méltóságomat. Köpök egyet.

A távozást már régebb óta tervezgettem. Ha beállt egy tetszőleges, de elviselhetetlen élethelyzet, arra gondoltam, hogy nekem aztán mindegy, hiszen én nemsokára úgyis lelépek innen, hiszen itt nem is lehet kibírni, elmegyek a városból valahova, ahol lehet lélegezni, ahol az ember nem fut mindenhol falba, emlékszem, miközben belélegzem az égett barnaszenet, és olyan dolgokat, amelyeket inkább nem is kellene égetni. Arcomat eltorzítják a fagyott föld nyomai.

* * *

A távozást már régebb óta tervezgettem. Régebb óta beszéltem róla. Mindenkinek azt mondtam, hogy nemsokára elmegyek. Nagyon meggyőző voltam. Végül még saját magamat is meggyőztem. Egy idő után sokan azt gondolták, hogy már el is mentem. Hát te meg mit keresel itt? Látogatóban? Kérdezték azok, akikkel összefutottam. Akkor már nem kellett senkinek magyaráznom, hogy miért akarok elmenni. A levegőben egy másik kérdés lebegett: Miért vagyok még itt?

Mikor aztán történt néhány elviselhetetlen dolog, nem én voltam az, aki azt mondta, hogy nemsokára úgyis elmegyek. Nem én, hanem ők, a többiek mondták, hogy neked ugyan már egymindegy, hiszen nemsokára lelépsz, nyugalmad lesz. A helyzet olyan mértékig elviselhetetlen volt, hogy már a puszta jelenlétem is kínossá vált mindenkinek. Annyira meggyőző voltam, hogy végül kénytelen voltam eljönni. Egyszerű volt együtt élni a menekülésről szóló gondolattal. Nem volt komoly vagy igazi, minden csak ideiglenes volt, és kötetlen. Most viszont mi lesz?

Itt falun minden egyszerű. Ez itt az iskola, itt folyik a tanítás. Ezen az ajtón kell belépni, és aztán ezen is kell kijönni, itt vannak a lépcsők, ezeken lehet felmenni, aztán megint le, na, és itt, e mögött az ajtó mögött van a te szobád. Minden annyira egyértelmű, mint ahogy a kettő meg kettő az négy. Nem csak neked. Azért annyira nem egyszerű minden, a kolléganőd valószínűleg elugrott valahova, nem tudom, hova, tőle majd megkérdezheted, de ma tulajdonképpen szabadnap van, azért nem lesz most itt, és arra gondoltam, hogy a csótányok is, ma olyan gyanúsan csöndesek.

Menjünk most hozzám az irodába, aláírni a papírokat. Elindultam az iskola igazgatójához, de legnagyobb meglepetésemre az igazgatói iroda feliratot viselő ajtó mellett elmentünk, és a kijárat felé vettük az irányt. Átkeltünk a sportpálya repedezett betonpadlóján, és megálltunk egy zöld kapunál, amely egy épületbe vezetett, ez talán garázs lehetett. A zár engedett, a kapu megnyikordult, a műhely belterét, és azt a rengeteg kacatot, amiket valószínűleg valaki sajnált kidobni, megvilágította a villogó égők fénye.

Hová is tehettem, töpreng az igazgató, és kinyitja a munkaasztal fiókját. Itt írja alá, nyújtja felém az olajfoltokkal tarkított munkaszerződést. Aztán még az ingatlan bérbeadási szerződését. Sietve aláírom. Na, akkor ez meg is volna, mondja nekem az igazgató, és a szerződéseket egy kartondobozba hajítja, amelyben sárguló régi újságokat, és a Leo magazin borítójáról kikandikáló combot pillantok meg. Hogy hogyan kell tanítani, azt valószínűleg tudja, a gyerekek mindenhol egyformák, ha valamire szüksége volna, a kolléganő elmondja, mi merre található. Ha engem keres, mindig itt vagyok valahol a környéken, de minek is keresne engem? Kérdezi az igazgató olyan módon, mintha tényleg várná a választ. Hát akkor én, gondolom, folytatom az elődöm munkáját, a legjobb tudásom szerint, próbálom megtörni a csendet, de inkább megszokásból, nem azért, mert tényleg zavar.

Az viszont nem lesz jó, mondja csodálkozva a beesett mellkasú, lapos hasú férfi.

…már miért ne lenne jó?

Mert a kolleganő halott.

…ezt nem tudtam, én azt hittem, hogy csak máshova ment.

Meghalt.

…sajnálom.

Ismerte?

…nem, nem ismertem, azt sem tudtam, hogy nő volt, mi történt?

Meghalt, valahol még itt van a munkaszerződése, ha látni szeretné.

…szerintem ez nem szükséges.

Biztos, hogy itt van, mondja az igazgató, és kiveszi a dobozból előbb az én szerződésemet, majd felváltva régi újságokat és pornólapokat. Látja, itt, adja nekem a koszos, kifakult régi dokumentumokat, miközben a villanykörte fénye visszaverődik a kopasz fején.

…ez nem is szerződés, mondom reménykedve, hogy ez majd magyarázattal szolgál mindenre.

Nem, ez egy sövényvágó jótállási jegye, látja, a jótállás öt évvel ezelőtt lejárt, ha elromlik, akkor nekünk kell kifizetnünk a javítást, lehet, hogy már meg sem lehet szerelni, és nekünk újat kell vennünk, de miből? Ki veszi ezt meg nekünk? Ha nem nyírjuk a füvet a kertben, elburjánzik a gaz, végül ellepi magát az iskolát is. Láttam egy dokumentumfilmet egy városról, amelyből elköltöztek az emberek, és az egész várost benőtte az őserdő, és a templomokban, és az iskolákban ma a majmok kergetik egymást, mondja nekem az igazgató, hangján érződik az egyre növekvő harag. Nagyon kevés is elég, folytatja, hogy az egész világ a tönk szélére kerüljön. Egyetlen elromlott sövényvágó, és a világ összeomlik, mint egy kártyavár, mondja az igazgató remegő hangon, miközben leül a lócára, az asztalról felveszi a Leo archív példányát, és lassan lapozgat benne. A légzése egyenletesebb lesz, arcvonásain már nyomát sem látni a feszültségnek. Megpróbálok elbúcsúzni tőle, de nem reagál. Eljövök. Remélem, a kolléganőm támaszt nyújt majd, mint ahogy azt az igazgató ígérte, jut eszembe, miközben bezárom magam mögött a garázs zöld ajtaját. Elnézek az iskola épülete felé, amely úgy néz ki, mintha több részből ragasztotta volna össze valami felzaklatott istenség. Mint amikor egy gyerek legóból épít egy házikót, de menet közben megváltoztatja az egész építkezés végcélját. Ezt az iskolát szerintem soha senki nem iskolának szánta. A homlokzatán ott vigyorog néhány repedés.

3.

A konyhában állok az ablaknál. Nézek a vérvörös napsütésen keresztül. Szürcsölöm a sötét kávét. A napfényt visszaveri az iskola vörös homlokzata. Az úton egy szórólappal játszik a szél. A sötétség csak azért létezik, mert nem vesszük észre a fényt, amely átvilágít rajta. Érzem a hideg levegőt, amely átfúj a régi ablakok résein. A szórólap áll a térben, körülötte röpköd a világ. Azt mondjuk, hogy valamire rávetjük a tekintetünket, mintha ez a mágikus kis szikra egyedül a mi hatalmunkban állna. Eközben csak fény látható spektrumának hullámaihoz igazítjuk a retinánkat, mintha fura végtagokkal ellátott sétáló radarok lennénk.

Az agyunk a fényrészecskék érintésére rakja össze a világ bensőségesen ismert körvonalait, és kihagy minden olyan részletet, amelyek jelentéktelenek egy állat élete szempontjából, gondoltam, és kortyoltam egy keveset a bögrémben található serkentő folyadékból. De honnan is tudhatnám, rémültem meg, hogy amit látok, az valóban létezik is? Nézem az asztal finom lapját, a fehér falat, az alma feszes héját. Tudom jól, hogy egy mikroszkóp alatt a világ finom, összefonódó felületéből nem maradna egyáltalán semmi. A világ nem így néz ki, ennek ellenére én ilyennek látom. Minden, a világról alkotott ítéletem hazugságokon alapszik. A világ úgy jelenik meg, mint egy gyerekeknek való kifestőkönyv. A valóság demens paródiájában létezem, mert a valóságot nem tudnám felfogni. A bögre kávé félig üres. Utántöltöm a hűtőben talált vodkából. Egy pillanatra lenyugszom. Mielőtt leülök a székhez, megérintem. Csak hogy megbizonyosodjam afelől, hogy tényleg létezik.

* * *

Előny: A községház közelben, így hangzott a tétel az Apróhirdetések rovatban, amely idáig csábított, emlékszem vissza az asztalnál ülve. Saját kertes ház, biztonság és stabil alapok. Ilyennek kell lennie az életnek, gondolom, és beszívom a penészes falakból áradó életet. Konyha. Ablak melletti asztal, kilátás az iskolára. Fölötte egy villanykörte egy mennyezetből meredező foglalatban. Két szék. Kopott konyhapult. A konyha mellett egy szoba, talán nappali. Poros csillár. Az egyik ablak az iskolára néz, az azzal szembeni pedig az ablakon túli kertre. A fáknak a kertben most még nincsenek levelei, de ez nemsokára változni fog, nyugtázom lelkesedve. A két ablak között poros kanapé. Mellette dohányzóasztal. Egy polc a falon. Szemben az ajtónál keskeny könyvespolc, szinte sikít az ürességtől. Ajtó az utolsó szobába. Háló. Egyszemélyes ágy. Egy ruhásszekrény. Iskolára nyíló ablak. Átvonszolom az ágyat a nappaliba. Egy perc töprengést követően áttolom a kertre néző ablak mellé. A tűzhellyel szembe. A ruhásszekrényt áttolom a hálóból a nappaliba. Az egész úton nyikorog. Attól tartok, hogy nem fogja kibírni. Minden erőmet bevetem. Nincs belőle olyan sok. A hálóból a nappaliba vezet egy kikarcolt nyom a fa padlóburkolaton. Következik a szekrény, amellyel eltakartam az iskolára néző ablakot. A fény már csak egy keskeny sávban szűrődik át rajta a jobb oldalán. Elhelyezkedem az ágyon. Bámulom a mennyezetet. Egy pillanatra elszundítok.

Bejárom a kertet. A lábam susog a rothadó levelek között. Mintha évek óta senki sem gereblyézte volna őket össze. Ránézek a csupasz ágak koronájára. A világ a maga meztelenségére nemsokára zöld fátylat borít. Mosolygok. Ezek azok az apró örömök, amelyek mélységet és értelmet adnak az életnek, jut eszembe.

Oda nem mehet!, hallom. A kerítés mögül egy őszülő fej kandikál, kicsit oldalra döntve, az arcát eltorzítja a harag, amely biztos az ezer meg ezer aprócska sérelem tőzege alatt nőtt, ahogy ez már csak lenni szokott ezeknél a ráncos arcoknál.

…elnézést kérek, még nem találkoztunk, próbálok baráti hangnemet megütni, amely azonban túlságosan bizonytalannak és ijedősnek hat, de én lakom itt, most ez az én kertem, most költöztem ide, szolgálok a férfinak ezzel a magyarázattal.

Tudom, mindent tudok, maga tanár, érdekes neve van, én vagyok a polgármester, mondja nekem a szomszédom, a polgármester.

Örülök, hogy megismerhetem, mondom a kerítés mögötti férfinak, és egy pillanatig töprengek, hogy lehetséges-e valakit tényleg megismerni, annak ellenére, hogy csak ilyen rövid pillanat áll rendelkezésünkre. Hogy is örülhetnék neki, hogy megismerem, ha nem ismerem meg, és nem is ismerem, jut eszembe, miközben rázom a férfi kezét, és mintha transzban lennék, ismételgetem, hogy örülök, hogy megismerhetem.

Az iskola üzemeltetője a község, ahogy azt már biztosan tudja, és így a községé ennek az épületnek és kertnek a tulajdonjoga is. Ezért aztán ez nem a magáé, hanem a mienk. Ugyanakkor már a mienk sem. Mindenesetre figyelnem kell, hogy ezzel a birtokkal semmi se történhessen, tartozzon ma bárkihez is, ezt, mint olvasott ember, biztosan megérti, mondja nekem a polgármester, és én inkább elhallgatom, hogy nem sok mindent értek. Tulajdonképpen mit csinálnak még mindig ezek az emberek itt?, teszem fel magamnak ijedten a kérdést, és a nyugtalan tekintetem belülről a szomszéd vörös arcára esik, akit a saját szavaim szerint örülök, hogy éppen megismerhetek.

Maga is láthatja, hogy sok munka vár még magára, ereszti el a szomszéd a kezemet. A kertet nem tartotta rendben senki. A fák túlburjánzottak. A ház, hát azt láthatja maga is. Aztán megmutatom, mi mindent kellene megcsinálni. A ház körül mindig sok a munka, ez már csak ilyen. Én csak tudom, ezt a házat én magam építettem, mutat a szomszéd egy hatalmas házra. Még mindig van mit csinálni vele, még mindig, ismételgeti.

Ez egy nagy ház, mondom, csak hogy mondjak valamit. Örülök, hogy tetszik magának, feleli a szomszéd, és én inkább titokban tartom, hogy a háza nem annyira tetszik.

Én sem készen kaptam, folytatja a község polgármestere. Én magam építettem. Tégláról téglára. Nézem a házát, és azon morfondírozom, hogy nem volt-e abból a téglából feleslegesen sok? És ha éppen nem csinál semmit a házon, folytatja litániáját a szomszéd, akkor mindig ott a kert.

Öröm az, egy ilyen kert, próbálom az embert kicsit jobb kedvre deríteni, és előre örülök, hogy mindjárt visszatérhetek a rothadó levelek közötti sétálgatáshoz, mert ez azon kevés örömök egyike, amelyet az életben valóban élvezek. Nem tudom, hogy mit szeretek jobban, a levelek susogását a talpam alatt, vagy a fagyott hó ropogását. Egész évben örömmel várom, mikor a fák megszabadulnak a zöld lombjaiktól, és azok lehullanak a földre, ahol én már várok rájuk, hogy sétálgathassak a természet ezen pazarlásában. Az ország és a korszak szellemében, amelybe születtem, egy, az emberi értelemben és megismerésben hívő ateista vagyok. Ennek ellenére néha arra gondolok, hogy ha létezne Isten, akkor pont olyannak teremtené a világot, mint amilyen. Hulló levelekkel, hóval, partokat nyalogató óceánokkal, hullámokkal, amelyek a köveket homokká nyaldossák, amelyből eltűnik a nyomunk a Földről, mindössze néhány hullám simításától. Ha Isten lennék, pont olyannak teremteném a világot, ahogy az létezik, és semmit sem változtatnék rajta, gondolom, és eszembe jut, hogy nem saját akaratomból lettem ateista, hanem éppen ellenkezőleg, azért, mert képtelen voltam eldönteni, hogy hinni fogok-e az Istenben, és inkább nem döntöttem semmi mellett. Konformizmusból vagyok hitetlen, úgy, hogy ezzel a kérdéssel nem is foglalkoztam különösképpen. Ugyanilyen okokból hiszek az értelemben és a megismerésben, gondolom, és elönt a kétség, hogy lehetséges, hogy sem az értelemben, sem a megismerésben nem hiszek. Az egész testem remeg a kétségtől, hogy nem hiszek sem az Istenben, sem az értelemben. Felhúzom a kezem a kerítéshez, hogy biztos legyek benne, hogy legalább valami valóságos.

Öröm?, folytatja a polgármester, pfff, ez leginkább csak munka!, rántanak vissza a szomszéd szavai az elragadottságból az ő valóságába. Ez ugyanaz körbe-körbe, soha nem lehet megállni, hányszor mondtam már, hogy mire is jó mindez? Én itt a belemet kidolgozom, mondani is felesleges, de láthatja maga is, sehol egy levél. Ez nem magától van így. Valóban, a lebetonozott kertjében sehol nem látok egy levelet sem, meg is ijedek, a maga kertjében meg mindenhol levelek vannak, nézzük közösen az én kertemet, ahol tényleg mindenhol levelek vannak, és lenyugszom.

A levelek a fákról hullanak le, próbálok bekapcsolódni a beszélgetésbe, amelynek az értelme számomra ismeretlen, és még abban sem vagyok biztos, hogy milyen sorrendben következnek benne egymás után a mondatok. Mely mondatok hangzanak el valójában, és melyek csak gondolatban.

Pontosan, ezek a fák maguktól nem gereblyéznek össze semmit, igaz, tanár úr, azt nekünk embereknek kell, igaz? Ezek a fák, ugyanis, szintén nem jók semmire sem, öregek, gyümölcsöt nem teremnek, ki kell majd vágnia őket.

Én szeretem az öreg fákat, nemsokára bezöldülnek…

…bezöldülnek? Miért kellene bezöldülniük? Ezzel mit akar mondani?

…én csak, az árnyékuk…

…árnyékot tartani legjobb a napernyő, abból nem potyog a szemét, mindig oda teszi, ahol szüksége van rá, mondja nekem a szomszéd, mintha ez ennyire egyszerű lenne, tudni azt, hogy az embernek éppen mire van igénye.

Egyszer ültem a fa alatt, és a fejemre esett egy körte, folytatja a polgármester. Van nekem egy napernyőm, egyszer majd megmutatom, egy ilyesmit maga is beszerezhet, és egyből meg is van a nyugalma. Meglátja majd, hogy jobb úgy. Itt mindenkinek van napernyője. Falun mindig van munka, az ember örül, ha van egy perc nyugalma, mondja nekem a szomszéd a késő délután halotti csöndjében. Meglátja maga is, ha összegereblyéz, az a kert rögtön kivirul. Aztán kivágja a fákat, és nyugta lesz, nyugtalanít a szomszéd a szavaival, miközben a Nap sugarai százötven millió kilométer per másodperces sebességgel átszelve a világűrt sütnek át az öreg almafa ágain, hogy aztán háromszázezer kilométer per másodperces sebességgel csapódjanak a felgereblyézésre váró kert felületének. A visszaverődésükben látom a leveleket, az ágakat és a pázsitot, miközben valójában a Napot nézem. Egy pillanatra megrémiszt, hogy lehet inkább a Nap az, ami minket figyel, még engem is, miközben itt ácsorgok, és dadogok, mint egy félnótás, és egyáltalán nem úgy, mint az evolúció csúcsa. Valami miatt viszket a hátam, de igyekszem megőrizni a méltóságomat. Inkább megfogom a kerítést, hogy ne essek el. Úgy tűnik nekem, hogy egyhelyben állok, de valójában jól tudom, hogy semmi sem áll egy helyben. Ha a Föld forgása hirtelen felgyorsulna vagy lelassulna, egész biztos nem bírnék el egy ilyen változást, és elesnék. Tartom a kerítést, és egy pillanatig biztonságban érzem magam. Úgy tűnik, hogy a környezetemben minden egyforma sebességgel forog. Egyelőre.

Tudja, folytatja a szomszéd, az a fontos, hogy az emberek valahogy kijöjjenek egymással, hogy jó viszonyt ápoljanak a szomszéddal, ez a legfontosabb. Az, ami manapság történik, borzalmas. Megáll az ész. Tegnap láttam, hogy egy kislány kifutott az iskolából, és tisztára úgy futott, mint egy fiú. Mit mondjak magának? Itt a kertben állt egy ilyen öreg diófa, de ki kellett vágnom. Nem fogom magát feltartani, sok munkája van, mondja nekem a polgármester, és én elképzelem, hogy milyen is lenne, ha az ész tényleg megállna egy pillanatra.

Elmentem sétálni a faluba. Tényleg azt kellett látnom, hogy minden pázsitról valóban eltakarították az összes levelet. Azért talán nem olyan mértékben, mint az én öreg-új szomszédomnál. A kertek többségében nem is voltak nagyobbacska fák. Ahol nőttek fák, egy levél nyomát sem lehetett látni alattuk. Lehet, hogy a falu fölött ott virrasztott az Ószövetség Istene, és mindenkire kegyetlen halállal sújtott le, akik a színe előtt hagyták a rothadó faleveleiket.

* * *

Folytatom a sétát, három kilométer per órás átlagsebességgel. A Nap körül 108 ezer kilométer per órás sebességgel forgunk. A Naprendszerünk 792 ezer kilométer per órás sebességgel forog a galaxis középpontja körül. Maga a világűr egyre nagyobb sebességgel tágul. Minden anyag egy napon a végtelen térben oszlik majd szét, és az egész világűr a fagyos halálba és sötétségbe zuhan majd. Felnézek az égre. A Nap a felhők mögé bújik, de még mindig ott van, nyugtatgatom magamat. Ötmilliárd év múlva vörös óriássá változik, és elpusztít minden életet a Földön. Nem értem, hogy ebben a helyzetben mégis honnan merítsek motivációt, hogy összegereblyézzem a leveleket. Körülnézek, és látom a világot, amelyről tudom, hogy máshogy néz ki. Megvonom a vállamat. Nemsokára meghalok. Mivel esélyem sincs bármit is megérteni, megnyugszom. De addig mit kezdjek magammal?, nyugtalanít a kérdés, amely elől reméltem, hogy sikerült elmenekülnöm.

Sikerült bejárnom a falut legalább félig. Az egyik oldalon az iskola volt, azaz én is, a másikon pedig a templom, a nagy fehér toronnyal, legalábbis az én majomperspektívámból úgy tűnt nekem a dolog, már amennyire megvilágította a szeretett csillagunkból származó fény. Néhány kivételtől eltekintve minden ház javított, fűtött, műanyag nyílászárókkal ellátott, és a valaha látott legfurább színekkel festett. És egyszer sem történik meg, hogy két árnyalat ismétlődne, nyugtázom. Meg kell majd kérdeznem a szomszédot, hogy ez nem valamiféle szokás vagy rendelet eredménye, amely arra kényszeríti az új szomszédságomat, hogy olyan színekkel fessék ki a házaikat, amik szabályosan belehasítanak a retinába.

Miután egy rövid ideig sétálgattam, és nézegettem a kerteket, észrevettem, hogy minden ablakból figyelt valaki. Néhány helyen megmozdult a függöny. Máshol a redőny. Az ablakok hátterében az ott sejtett alakok körvonalai mozogtak. Egész biztosan hasonló gondokkal küzdenek, mint én. A minden mozdulatunkkal csak egyre gyarapodó káosszal és a szingularitás értelmetlenségével.

Megpróbáltam barátságos hatást kelteni, ezért a sétám további részében arra összpontosítottam, hogy szüntelen mosolyogjak. Néhány ablaknak még integettem is, de nem érkezett semmilyen válasz. Csak egy rikítóan zöld épületen nyílt ki résnyire az ajtó. Lehet, hogy most alkalmam nyílik megismerni egy helyi embert, a közösség tagját, amelynek már én is tagja vagyok, gondoltam. Az ajtóból kirohant egy kutya, a háta mögött pedig annyi hallatszott, hogy csípd meg! A kutya ugatva szaladt le a lépcsőkön. Retriever. Néhány lépéssel később megállt. Hirtelen lefeküdt, elkezdte nyalogatni a heréit, talán ezzel próbált meggyőzőbb hatást kelteni.

Mikor visszaértem a rothadó levelektől övezett penészes épületbe, amelyet mostantól az otthonomnak fogok nevezni, megállt mellettem egy rendőrautó. A szolgáltatások ebben a faluban úgy működnek, ahogy kell nekik, nyugtáztam gondolatban.

Hova megy?, vakkantott rám a kocsiból a rendőr.

Megyek haza, feleltem barátságosan, azzal a magabiztos örömmel, hogy legalább egy kérdésre tudom a választ.

Ezt bárki mondhatja, folytatta a nagyjából negyvenéves rendőr, nem túl barátságos hanglejtéssel.

Igaza van, gondoltam, ilyesmit tényleg bárki mondhatna.

Na látja, uram, nincs értelme tagadni. Hova megy?

Tudja, én már nem megyek sehova. Olyan sokat beszéltem róla, hogy elmegyek, hogy végül el kellett jönnöm. Annak most vége. A helyemen vagyok. Itt a hazám, mondtam megilletődött hangon.

Itt? Itt a polgármester lakik, mi a maga neve?

Én…

Micsoda? A személyi igazolványát, uram.

Nincs nálam, csak sétáltam egyet, nem kell mindig nálam lennie a személyimnek, mondtam meggyőződéssel, hogy ez is olyasmi, amiben biztos lehetek.

Nem kell, mi? Sétálni, mi? Hiszen azt mondta, hogy hazamegy, egy kicsit kezdünk itt ellentmondásokba keveredni, nem igaz!?

Az előbb sétálni mentem, de most már megyek haza, igyekszem megőrizni a nyugalmamat, annak ellenére, hogy el kell ismernem, hogy a rend őre által ismertetett logikában felfedezni vélem a benne uralkodó rendet és értelmet.

Tehát akkor miért is ment sétálni, ha most megy haza, mi? Hiszen maradhatott volna egyből otthon is. És mitől lett ilyen az arca?

Elestem. A mezőn, teszem hozzá.

A mezőn? És mit csinált maga a mezőn? Földműves talán?

Nem, uram, tanár vagyok.

Ha tényleg tanár volna, akkor mit keresne a mezőn?

Tegnap elmentem csak sétálni…

Maga tegnap óta itt sétálgat? Na adja csak ide azt a személyit!

De most nincs nálam, ráadásul nem is csináltam semmit, szóval oka sincs, hogy igazoltasson.

Hallod ezt?, fordult a kövérkés rendőr az izmos társához. Na figyeljen csak, szállt ki a rendőr az autóból, maga itt akadályozza a rendőrségi nyomozást. Tizenöt embertől érkezett jelentés, hogy egy gyanús alak mászkál errefelé fekete nadrágban, piros kabátban, sérült arccal. Nem tud véletlenül valakiről, aki fekete nadrágot és piros kabátot visel?, kérdezi tőlem fenyegetően a rendőr.

Hiszen az még nem bűn, hogy valaki fekete nadrágot és piros kabátot visel, válaszolom neki fekete nadrágban és piros kabátban.

Maga már megint ki akar engem oktatni? Na, okostojás, vonta közelebb a rendőr a nem túlságosan szép arcát az enyémhez, amely szintén nem túl szép, sőt, éppen ellenkezőleg, van itt nekem néhány bejelentésem, hogy a faluban bóklászik egy gazember piros kabátban, benéz az emberek ablakán, és integet a gyerekeknek azzal a szétvert pofájával. Tehát még egyszer, ki maga, hova megy, és miért?

Én… érzem, ahogy a hangom elcsuklik, és remegni kezd a bal kezem, itt lakom, ebben a házban, tegnap költöztem ide, itt a szomszéd, a polgármester úr tanúsíthatja, mondom rémülten, és elismétlem magamban a rend őrének kérdéseit. Ki vagyok? Hova megyek? Miért? Valójában egyikre sem tudok választ adni. Hogy képes valaki ennyi bonyolult kérdést feltenni nekem egyszerre?

A rendőr becsöngetett a polgármesternél, bátya, szia, ismered ezt a fickót?

Szia, mit akarsz?

Bátya, ismered itt ezt a fickót?

Kit?

Ki ez?, kérdezi a rendőr, és a kezével az arcomra mutat.

Ez az új tanár, kiabálja a polgármester az ablakból.

Azt állítja, hogy elment sétálni, kiáltja vissza a rendőr, és én észrevettem, hogy az úton körülöttünk ott áll néhány új megfigyelő, akiket szintén érdekel, ki vagyok, hova megyek és miért.

Miért?, kérdezte csodálkozva a polgármester.

Hát ez az, amit nem tudok, most azt mondja, hogy hazamegy.

Miért nem maradt otthon? Nem kellett volna sehova sem sétálnia. Kihez ment, tanár úr?

Én nem mentem senkihez, szerettem volna csak körbesétálni, hogy egy kicsit megismerjem a környéket, kiabálom a túlságosan nagy ház nyitott ablaka felé.

Mit akar megismerni? Miért? Ha nem tud valamit, kérdezze meg tőlem, és nem kell sehova mászkálnia.

No, a lényeg, hogy egy kicsit sikerült fényt deríteni itt mindenre, vette át a kezdeményezést a rendőr. Tanár úr, nem szabad így ijesztgetni az embereket, hogy körbe-körbe járkál, és bámulja őket. Ha megy valahova, tudnia kell, hogy kihez megy, és miért. Nézze, nálunk, falun az emberek törődnek egymással, hogy mindenki a maga dolgával törődjön. A falunak megvannak a maga szabályai, ezt el kell fogadnia. Jó, ma hagyjuk annyiban, mert még új itt, meg hát előfordul az ilyesmi.

A rendőr visszaült a kocsiba, és elhajtott, és én még meg is köszöntem neki, és integettem. Közben egy kicsit úgy nézhettem ki, mint egy félnótás. Bezártam magam mögött a kaput. Az emberek álltak az utcán, és a tekintetükkel kísértek, mintha adósuk volnék még valamiféle magyarázattal. A polgármesternél meglebbent a függöny. Az ablakon keresztül figyelt a sziluettje. Igyekszem megőrizni a nyugalmamat. Teljesen normálisan kell viselkednem, erre gondolok. De mi számít itt normálisnak, teszem fel magamnak a kérdést. Késztetést érzek, hogy hazamenjek, de akkor egész biztosan azt hinnék, hogy előlük menekülök, hogy bujkálok, jut eszembe.

A fészerben megtalálom, amire szükségem van. Sétálok a halott, lebomló levelek között. A szaguk újfent megnyugtat. Az utcáról még mindig figyel néhány alak. Az ablakból, a függöny mögül a szomszéd figyel. A munkától rend lesz a fejemben. És nyugalom, erre gondolok, fő a nyugalom. Egy ötszázhatvanhárom négyzetméteres kert közepén állok. Levelet gereblyézek. Az emberek az utcán már szétszéledtek. Húzogatom a gereblyét ide-oda, hogy egy csomóba rendezzem a rothadó leveleket. A polgármester még mindig az ablakban van. Várom, hogy mikor költözik belém a nyugalom és a rend. Az utolsó napsugarak a lehűlő levegőben bombázzák a csupasz faágakat a fejem fölött. Ezek a fagyosan tiszta délutánok, mikor a fény körvonalai annyira látványosak, hogy szinte szeletelni lehetne velük. Gereblyézem a rothadó leveleket. A nap eltűnt az égboltról. Várom, hogy mikor sejlik fel előttem az általam végzett tevékenység mély, rejtett értelme. Kell, hogy legyen valami értelme, különben senki sem űzné, gondolom én, és azon töprengek, hogy vajon a Napot is elöntik-e néha a kételyek, hogy van-e értelme ingyen égetni a saját lényét, csak azért, hogy az emberek a Földön cibálhassák a gereblyéiket a kertjükben. Erre még rá kell jönnöm, jut eszembe, és dühödten gereblyézem tovább a leveleket az elburjánzott fűben. Nyugalom. A légzésre összpontosítok. Belégzés, kilégzés. Itt és most lenni. Minden, ami történik, teljesen rendben van, erre gondolok. Elképzelhető, hogy lehetnék itt és most valamikor máskor is, jut eszembe. Hagyom a gereblyét a földre zuhanni, és hazamegyek. Hogy máshol legyek itt és most. A szomszéd redőnye mögött megmozdul az árnyék.

5.

A fogadó félig üres. Ennek ellenére nincs hova leüljek. Minden asztalnál ül egy ember egy sörrel. Mindenki rám veti a ködös tekintetét. Valahova mögém bámulnak, mintha eltakarnám a kilátást. Ugyanabban a pillanatban mindenki elfordítja a tekintetét, és a televízió képernyője felé irányítja. Mindenki iszik. Mindenki nyeldekel. A televíziós bemondó bejelenti, hogy a B csapat 2:1-re legyőzte az A csapatot. Faszfejek, hangzik az egyik asztaltól.

Foglaljon helyet, kínálja a pult mögül egy vénséges csoroszlya olyan kifejezéssel, mintha a világon már mindennel kapcsolatban állást foglalt volna, amivel kapcsolatban állást kellett foglalnia.

Észreveszek egy üres asztalt az ablaknál. Alig indulok el arrafelé, a csoroszlya elkrákogja magát, ott az öreg erdész ül, az hétkor jön majd. Az arcomra ülő zavarra azzal válaszol, hogy jobbra fordítja a fejét. És valóban, a jobb oldalán ott egy üres asztal. Ott áll a tévéképernyő előtti területen. A mosdó ajtaja előtt, ahogy azt azonnal érzékelem. Leülök. A nő minden további nélkül elém tesz egy sört, és visszatér a bárba. Felemelem a tekintetem a sörről, és magam elé nézek. Nyolc pár szem néz rám feszülten. Aztán egy méterrel feljebb emelkednek, és ráfókuszálnak a televízióra. Mindenki az én irányomba néz, ennek ellenére senki sem lát engem. Egy gyengéd hang információkat közöl a következő napok hőmérsékletéről és a légnyomásáról. Ez a hét is szép lesz, felhők nélkül, csapadék nélkül, a vége felé már az alacsonyabban fekvő területeken akár nyári meleg is várható, örömködik a névtelen, szimmetrikus és generikus, ráncok nélküli arc február elején.

Mindenki itt fog megdögleni, hangzik el az egyik asztalnál beletörődően. Húzóra ledöntöm a sört, mintha tényleg az utolsó volna. Töprengek, hogy helyénvaló volna-e inni még egyet. Hiszen mégiscsak, tanárember volnék. Az első benyomás a legfontosabb, és talán nem a legmegfelelőbb úgy bemutatkozni, hogy az első vasárnapon a kocsmában ücsörgök. Hiszen már a kis sétámmal is sikerült okot szolgáltatnom némi zaklatottságra. Az lesz a legjobb, ha fizetek és távozom.

Gondolatban már otthon is vagyok. Az utamat egy újabb asztalra helyezett sör akadályozza meg. A férfiak megint rám vetik ködös tekintetüket. Ketten elismerően biccentenek. Mintha most először vennének tudomást a létezésemről.

Az új tanár, mondja közülük az egyik, és én nem tudom, hogy ez most egy kérdés, vagy válasz. Biccentek a fejemmel. Az asztalon megjelenik egy feles is. Érezze jól magát nálunk, mi itt örömmel fogadunk mindenkit, mondja a kiégett csoroszlya részvétlen hangon, és újfent eltűnik. Bennem eltűnik az a feles bűzös folyadék. Az egyik férfi elismerően morog. Aztán már senki sem szól egy szót sem. Mindenki nézi a sörét, ugyanakkor egymásra is figyelnek, nehogy szárazon maradjanak. Este tízkor az öreglány kikapcsolja a televíziót. A többi fickóval együtt felsorakozom elöl a fizetéshez. Egy vagyok közülük. Végre tartozom valahova. Felém fordul az erdész, én elviszem magukat a gyerekekkel az erdőbe, tanár úr, hadd lássák, hogy milyen szép itt a természet, mondja nekem részegen, üveges tekintettel. Várjuk vissza, kiáltja utánam odakint, mikor bizonytalan léptekkel elindulok hazafelé, a kocsmában meg lehet beszélni mindent, mondja a másik férfi, aztán a világ sötétségbe borul. Tántorgok a kerítés körül, egészen biztos vagyok benne, hogy itt és most vagyok, egy olyan világban, ahol a kettő meg kettő még mindig négy. De milyen áron!, gondolom magamban.

7.

A fák csupasz koronáját megvilágították a bolygóra eső első napsugarak. 7:25. Tovább aludtam, mint terveztem. Már nem lep meg. Az események megtörténte csak elvétve felel meg az én elképzeléseimnek. Számolok ezzel. Hogy minden másképp játszódik le. Megiszom a hideg kávét, amelyet előző nap készítettem, és a konyhaablakból figyelem a gyereküket iskolába szállító szülők autóiból kialakuló kisebb kocsisort. Egész biztos messziről is járnak ide, jut eszembe, valószínűleg jó nevű iskola lehet, jut eszembe. Pillantás a tükörbe. Finom vonalak néhány sebbel, amelyeket senkinek sem tudnék kielégítően megmagyarázni. Nyelvemen a másnaposság érzésével vágom be magam mögött az ajtót. Az arcomba vág az iskola épületéről visszaverődő fény.

Ijedten integetek az elhaladó traktornak. Megáll.

Jó napot, valami folyik belőle, úgy néz ki, hogy folyik belőle az olaj, mondom a volán mögött ülő férfinak, és magam is meglepődöm a magabiztosságon, amellyel meg tudok állítani egy marcona traktoristát, amellyel lényegében meg tudnék tenni bármit.

Kínában olyan traktorokat gyártanak, amelyekbe egyáltalán nem kell olaj, mondja a traktorista véreres szemekkel, úgy, mintha ezt a gépet az idők kezdete óta ő vezetné.

Ez lehetséges, de a maga traktorjából folyik az olaj, próbálom megismételni a megjegyzésemet, miközben a szél hangsúlyozza az ürességet kettőnk között.

Ma már lehetséges minden, int a kezével a férfi, akit szemmel láthatóan semmi sem tud kihozni a sodrából, őrült egy kor ez, teszi hozzá, és traktorjával a mindennapok eseményhorizontja felé veszi az irányt.

Sokat kell még tanulnom, gondolom, és nézek a traktor után, amely még a horizont előtt rángatózva megáll, talán abbéli félelmében, hogy nyom nélkül elnyeli a napok tajtéka. A földön valamiféle szórólapok röpködnek, konstatálom.

* * *

Tizenöt szempár szegez a falnak, és sehol egy horizont, amelyben fel tudnék oldódni. Csak a tekintetek és a gyötrő másnaposság.

Tehát, gyerekek, én vagyok az új tanárotok, mondom nekik. A gyerekek nem mondanak semmit. No, hát magatokról mondjatok valamit, mondom nekik, és rettenettel tudatosítom, hogy saját magamról én sem tudok túl sok mindent elmondani.

A gyerekek hallgatnak. Akkor, mondjuk, te, mi is a neved?, kérdezem a fiút az első padsorban. A fiú hallgat. Mosolygok. A fiú sír. Ideges leszek. Kétlem, hogy egy rendes traktorista valaha is ideges lett volna, töprengek. Visszaemlékszem mindazokra az egyenes barázdákra, amelyeket a mezőkön láttam. Mennyi önbizalomban kell bővelkednie az embernek, aki képes egész életében kétkedés nélkül egyik egyenes barázdát a másik után beleszántani a földbe. Az én barázdáim biztos mind görbék volnának. A felénél megállnék, és elfogna a kétely, hogy merre is menjek tovább. Végül feladnám, jut eszembe, és a szorongásom elmélyül, mint barázda a világ összes határát felszántó traktor mögött.

Tudjátok, az élet olyan, mint a barázda, próbálom arcomon görcsös mosollyal új alapokra helyezni a dolgot. Felrajzolok a táblára egy egyenes vonalat, amelynek a barázdát kellene szimbolizálnia, de a befejezés előtt eszembe jut, hogy nem tudom, hogyan kellene folytatni. A tábla szélei meghatározzák a világ határait, amelyet nem hagyhatok hátra. A tábla előtt állok. Bámulok az egyenes vonalra, amely nem is annyira egyenes. Mégis hova akar ez vezetni? Teszem fel magamnak a kérdést, és elfog a szorongás, hogy a gyerekek még esetleg rákérdezhetnek. Mit mondanék nekik? Ennek semmi értelme. Felrajzolok egy nyulat. Értelem még mindig sehol.

Ez egy nyúl a mezőn, mondom a gyerekeknek, és rámutatok a körre, fülekkel, a görbe vonal közepén, amely a sehonnanból a sehovába vezet, miközben a valóságban az egyik határtól a másikig tart. Tényleg, ki mondja meg, hogyan tovább?, billentem át a modern pedagógia szellemében a kezdeményezés terhét a gyerekekre.

Lelövi az erdész, mondja egy monoklis kislány.

Igen!, kiáltom lelkesülten, mivel végre valaki szóba állt velem.

Csönd. A tábla előtt állok, amelyen a barázdán egy halott nyúl fekszik. Valaki megint sír. Új kezdet. A gyerekek ijedten néznek engem, miközben én ijedten nézem a gyerekeket. Belégzés és kilégzés. Elképzelem, hogy valahol máshol vagyok. De máshol sem sokkal jobb.

* * *

Falun mások az erkölcsök. Az embernek ezt meg kell értenie. Én már nem tudnék máshol élni. Ez az egész életem, akár tetszik, akár nem. Soha nem is éltem máshol. Mindig csak arra a tragédiára gondolok. Itt nincs is olyan sok minden más, amire gondolni lehetne. A fiatalok mindent azonnal akarnak. Mindenkire sor kerül. Mindig azt éreztem, hogy van benne valami végtelenül szomorú. Próbáltam segíteni neki, de ha valaki nem akarja, hogy segítsenek rajta, akkor annak nem lehet segíteni, akkor sem, ha nagyon próbáljuk. A fiataloknak nem lehet belebeszélni. Ha bármilyen segítségre volna szüksége, nyugodtan szóljon, ne féljen. Mindenkinek magának kell rájönnie mindenre. Örülök, hogy itt van velünk. Nekem nincs szükségem senkire. November óta egyedül csináltam mindent. Az ő osztálya teljesen el volt vadulva, de rendbe szedtem őket. Már megszoktam, hogy mindent a magam módján teszek rendbe. Biztos észrevette már, hogy engedély nélkül meg sem mukkannak.

Nézem az igazgató ablakából, ahogy a gyerekekkel sepregetnek a járdán. Minden gyereknek megvan a maga méternyi járdája, amelyet már jó fél órája szüntelenül söpröget. A port kupacokba söprik, amelyek néhány pillanatig ellenállnak a szél ostromának, aztán úgy tűnnek el a térben, mint az új kolléganőm szavai.

Hogy került ide hozzánk, kolléga?, teszi fel nekem egyszer csak a semmiből az alattomos kérdést. A szívem kalapál, a gyomrom összeszorul, félek, hogy el fogok ájulni. Kissé tanácstalan vagyok, hogy ezek a fiziológiai reakciók inkább a szívroham, vagy az agyvérzés első jeleinek felelnek-e meg. Az agyamon átszalad egy tucat ok, amelyek közül egyik sem tűnik elégségesnek. Hiszen azt mégsem mondhatom neki, hogy elmenekültem. Biztos azt akarná tudni, hogy mégis mi elől, de ezt nem tudnám elmagyarázni neki. Hiszen még magamnak sem tudom elmagyarázni.

Tanítani, gyerekek, tudás, átadni, dadogom fel a szavakat, és remélem, hogy valamelyikre ráveti magát.

Nem lesz könnyű, senkit sem ismer közülük. Én ismerem mindnek a szüleit és a nagyszüleit is. Majdnem mindet. Az összes gyerek szüleit, egyet kivéve, mindet tanítottam. Persze, mindig volt itt egy másik tanár vagy tanárnő, később, sajnos, de ennek ellenére ismerem mindet. És ha ismeri a szülőket, ismeri a gyerekeket is. Egy ostoba szülőnek nem lehet okos gyereke, és ha ezzel tisztában van, nem traktálja azt a gyereket badarságokkal. Ellenkezőleg, az ő érdekében a badarságoktól és felesleges dolgoktól távol tartja, nehogy azok még kárt tegyenek egy ilyen gyerekben. Ha egy kicsit körülnéz, megmondom magának, hogy melyik gyereknek milyen a szülője, és hogy mit várhatunk el tőle, és hogy ő mit vár magától, és hogy milyen jegyekre számítanak a szülei. Hasznos figyelembe venni a gyerekek jellemvonásait, nehogy olyanok üljenek egymás mellett, akik nem jönnek ki jól egymással. Egy padba ültetni egy Vízöntőt és egy Oroszlánt, az őrület, abból semmi jó nem származhat. Ha vannak az osztályában Vízöntők, akkor keressen nekik Mérleget, de csak ha nagyjából biztos benne, hogy nem rosszalkodnak majd együtt, és mindkettő a maga dolgával törődik. A Mérlegek és a Vízöntők ugyanakkor túlságosan is megértik egymást, még össze is esküdhetnek maga ellen, ilyenkor jobb szétültetni őket, sőt, ilyen esetben még jobb egymás mellé ültetni egy Vízöntőt és egy Oroszlánt, ez garantáltan megharagítja őket egymásra, és amikor a gyerekek haragszanak, a maga oldalára állnak. Tényleg, maga milyen jegyű? Ne, ne mondja meg, kitalálom. Maga egész biztosan Szűz, látom a szemében, és a szeméből érzem azt is, hogy Skorpió aszcendenssel, ugye, hogy igazam van? Aha, nem is tudja. Hát akkor majd megtanulja. Megcsinálom magának a horoszkópját, utána semmi sem okoz majd meglepetést. Aki ismeri a jövőjét, az ismer mindent. Mikor született? Nagyszerű, csodálatosan ki fogunk majd jönni, nagy kő esett le a szívemről, meglátja, nemsokára jól összebarátkozunk.

Mire kell építenem, mit tanítsak?, kérdezem meg a kolléganőt tárgyilagosan, hogy kivezető utat mutassak neki az asztrológia zugából.

A gyerekeknek meg kell tanulniuk, hogy a türelem rózsát terem, feleli a kolléganő, miközben a gyerekeket nézem, akik a szélben söprögetik a porszemeket. A gyerekeknek rend és fegyelem kell, csak így lehet belőlük tisztességes felnőtt. Meg kell tanulniuk a tiszteletet. Akkor is, ha nem éppen tudják, miért csinálnak valamit, bízniuk kell bennünk, hogy mi tudjuk, mondja nekem a kolléganő, miközben az igazgató kiabál a gyerekekkel, mintha ők volnának a felelősek azért, hogy a szél orkán erejűvé fokozódik, és kitépi a kezükből a söprűket. Főleg az után a tragédia után, teszi hozzá a kolléganő, meg kell változtatni a gondolkodásukat.

Mi történt?, kérdezem a kolléganőmet, akinek a teste körvonalai már régen elvesztették a harcot a gravitáció ellen.

Tavaly sok tragikus dolog történt. Minden történés próbatétel, és ezek a próbatételek megerősítettek minket. Tavaly nyáron meghalt az egyik családapa, tisztességes ember, mindenki összefogott a faluban, hogy segítsenek a feleségének. Ugyan itt mindenki a maga dolgával törődik, de mikor történik valami, mindenki egy oldalra áll. Leginkább a gyárigazgató, az egy arany ember. Soha nem büdös neki jól megfogni a munka végét, ha arról van szó, hogy a község jólétéért fogjunk össze, mondta nekem a kolléganőm, és én őszintén örültem a szavainak, amelyek reményt ébresztettek bennem, hogy itt talán tényleg egymásért élnek az emberek.

És az elődöm?

Én erről nem tudok beszélni, ez szörnyű szerencsétlenség, mikor ilyesmi történik. Tudja, én harminc éve tanítok, és megkérdezhet, akit csak akar, senkinek sincs rám egy rossz szava sem. Senki. Ilyenre senki sem vetemedne. Kivéve azokat ott. Figyeljen rájuk! A kolléganő dühös pillantását egy hirtelen mozdulattal kifelé fordítja. Én akkor először veszem észre, hogy a kertem mellett benőtt telekből egy darab tető, kémény és füstfelhő is kandikál kifelé. Valaki lakik ott.

Lakik valaki a szomszédomban?, kérdezem, hogy legyen alkalmam felidézni, hogyan is hangzik a beszédhangom.

Én mindenkiről csak jót mondok, ezt bárki megmondja itt magának. Arról a nőről pedig inkább nem mondok semmit. Ez ezer szó helyett is elmond mindent. Ahogy mondják, jön még a kutyára dér, de ennek most nem én leszek az okozója. Az a nő, azon a helyen, ahol most maga áll, ott állt mindig. És mindig ugyanígy bámult kifelé. De miért bámult mindig kifelé az ablakon, pont mint most maga? Mennyi időt töltött ott, agyrém. Én nem török pálcát senki fölött. Mindenki azt csinál, amit akar. Mit csinált ott állandóan? Egész éjszakákat és nappalokat? Ahogy mondtam, inkább nem mondok semmit. Falun más az erkölcs. Mindenki a maga dolgával foglalkozik. Maga okos, kialakítja a maga véleményét, megvan hozzá az esze. Itt más az erkölcs. Az emberek gondoskodnak egymásról. Ami történt, az egy tragédia. De ehhez senkinek semmi köze. A gyerekekre kell gondolnunk. Az iskolában mi egy nagy család vagyunk. Én és maga, nekünk össze kell tartanunk, mondta nekem a kolléganőm egy épületben, amelynek magának is elég nagy gondot okozott egy darabban maradnia.

Kér kókuszos sütit? Imádom. Én magam sütöm. Mindent magam csinálok. Egész életemben egyedül voltam, mondja a kolléganőm, és elhallgat. Majszolja a kókuszos sütit. Aztán még egyet. Egyedül. Valahol, az iskola belsejében, valami reccsen egyet. Nézem a diákjaimat a járdán. A tekintetem visszavándorol a szomszédos kertből kikandikáló tetőre. A füst az ég felé emelkedik, amely olyan mozdulatlan, mint a fagyos mező, és ugyanolyan érzéketlen is az én létezésem nyomait illetően.

11.

Kettő meg kettő az négy, gondolom. Ha a kettő meg kettő négy, miért kell a kertben összegereblyézni? Ha az életnek itt megvan a maga rendje és értelme, akkor az egyiknek a másikból kell következnie. Kilégzés-belégzés. Itt és most lenni. Minden, ami történik, helyes, erre gondolok. Hagyom a gondolatokat jönni-menni. Keretterv erre a félévre. Minden összefügg a helyi élettel, a társadalom életével, minden diák életét egy nagy értelmes egészbe foglalja. Az elsőből következik a második, mely szükségszerűen vezet a harmadikhoz, amely pontosan a negyedik előzménye. Itt mindenkinek megvan a helye, amelynek értelme is van. Mindenkire szükség van, minden tevékenység szükségszerű és fontos. Ilyen világban öröm élni, gondolom én, miközben a községi hangosbemondó bejelenti a község lezárását, mint a járvány terjedését megelőző intézkedést. Itt senkinek sem kell tapogatóznia, és bennem egyre erősödik a remény, hogy én is abbahagyom végre a tapogatózást, a kérdezősködést, és hogy rettegjek minden választól. Az égbolt fényes, és az én életem is az lesz. Csak sikerüljön rájönnöm arra, hogy miért kell leveleket gereblyéznem. Kilégzés és belégzés. Itt és most lenni. Arra a traktoristára gondolok, aki nem esett kétségbe még a motorból csöpögő olaj láttán sem. Olyan erős lehet a tudata, mint egy szikla. A