Völgyi Anna

Karamellás kétszersült

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Palágyi László
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Völgyi Anna, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 45 4

Támogatónk

A kötet megjelenését támogatta
a Nemzeti Kulturális Alap

Mindjárt ott vagyunk. Hogy bírod? Egyetértek. Rokonszenvesebb Zebegény, mint egy söröző. Mikor futottunk össze utoljára? Nem sikerül felidéznem, bocs, nem vagyok rá büszke. Állandó időhiánnyal küzdök, folyton rohanok, de így is kések a melóból, a találkozóimról. Passz, jó kérdés, ledobtam-e pár kilót. Meglepne, fekvőtámaszozom esténként, és jázminrizzsel kombinálom a csirkemellet. Apám is a fejemhez vágta, hogy hatvan kiló vagyok vasággyal, biztos nem eszem rendesen, hiába hajtogatom, hogy fehérje, szénhidrát, zsír, minden játszik az étrendemben, gondolom, akkor is feleslegesen koptatnám a számat, ha tripla izomnövesztő génkészlettel láttam volna napvilágot. Stílusváltás? Az mi? Aha, szóval a Facebookon. Jövő héten törlöm a profilomat, egyébként meg ősidők óta a nagyapám barettsapkája a védjegyem. Azt mondják, úgy nézek ki, mint valami alkesz brit utcaművész, de a borostámat akkor is dicsérik. Időről időre srácok is bepróbálkoznak nálam. Levegős elvileg az orgánumom meg furcsa a csuklótartásom. Nem vicces. Örülök, hogy klappolnak a dolgok az esküvőtök óta. Nem, nincs senkim. Ugyan, leköt, hogy magamba öljek energiát keresgélés helyett. Önismeret, egyéni fejlődés, egyensúly, igyekszik az ember. Volt pár rossz döntésem, jó darabig emésztgettem is őket. Sokan a szememre vetik, hogy nem létezik rossz döntés, csak döntések vannak, tanulási fázisok, ösztön és tudat párbaja, de én sosem adom alájuk a lovat. Legalább annyim hadd legyen, hogy annak tituláljam a baklövéseimet, aminek látom őket, nem? Ráérsz? Mesélhetek. Nyugi. Nem erről akarok a hegytetőig szövegelni.

* * *

Első

1

Minden a bal karom zsibbadásával meg a kellemetlen nyomással kezdődött a mellkasomban. Igen, csak húsz voltam, ám addigra több cikk is a kezembe akadt tisztázatlan eredetű, korai szívhalálról. Látszólag egészségesek is áldozatául eshetnek, nincs kimutatható oka, egyszerűen csak bekövetkezik. Eljön érted a kaszás, és átevez veled az alvilág folyóján.

Mivel tipikus tünetek is kínoztak, egyre jobban beparáztam, infarktus ez, nincs mese. Ellenőrizni akartam a pulzusomat, de amikor nem találtam a lüktető kis pontot a csuklómon, a pánikhangulat átvette felettem az uralmat. Addig tapogatóztam, míg érzékeltem némi pulzálást, bár eszembe jutott, hogy talán csak az ujjbegyem apró ereiből származik. Megszámoltam, hányat ver percenként a szívem. Százöt. Túl sok. Levegő beszív-kifúj. Újra lecsekkoltam a pulzusszámomat. Száznyolc. Száztizenöt. Mindjárt az enyészetbe olvadok. Végül leroskadtam az ágyra, ahol azonnal álomba taszított az értelmetlen kimerültség testem rejtélyes túlpörgése miatt.

Ahogy felvettek a BKF-re logisztika szakra, és felköltöztem Fehérvárról Pestre, a napjaim egyre gyakrabban teltek az infarktussal és a sztrókkal töltött küzdelemmel. Légszomj is gyötört, érzékennyé váltam a fényre, a zajra, délutánonként alfában pihentem egy-két órát, hogy ne zsongjon úgy a fejem, mintha cintányérral csaptak volna a fülemre. Valami azt súgta, hogy nézessem meg a pajzsmirigyemet, de elvetettem az ötletet.

A kolis szobatársam semmit nem vett észre, csendben harcoltam a megszűnéssel. Amúgy is megvolt a maga baja. Ha nagy ritkán dumáltunk, oda lyukadt ki, hogy rosszul választott pályát, szívesebben állna kertészmérnöknek, a gyümölcsökért rajong, nem a kamionokért, és én biztattam, hogy jelentkezzen át a Szent Istvánra.

Le is lécelt, így szobainasnak használhattam a székét, mert a kolivezető nem vette a fáradságot, hogy pótolja a megüresedett helyet. Pár napig nyomasztó volt a csend, fel is idéztem a legjobb pillanatainkat: amikor összedobtunk pár forintot aszalt szilvás csirketokányra, amit a folyosóvégi konyhában sütöttünk meg, vagy amikor művészfilmeket ajánlottunk egymásnak, máskor meg a tanárok előadásairól panaszkodtunk.

Az egyedüllét miatt azonban megkönnyebbültem. Tartottam tőle, hogy agyára mehettem a lakótársamnak, hiába nem pánikoltam a jelenlétében. A szobánk egy termetes juharfára nézett, ezért gyakran könyököltem a párkányra, hogy amikor a nap a tetők fölött betűzött a kollégium keleti ablakain, újabb és újabb verseket ötöljek ki a bajszom alatt mormolva. Ilyenkor efféle kérdésekkel álltam elő:

– Milyen melléknév jut eszedbe, ha ránézel erre a fára?

– Terebélyes.

– Hihetetlen, hogy ez az egyetlen épkézláb lehetőség egy fa kinézetének leírására.

– Fura vagy – állapította meg a szobatársam.

Nem is egyszer. Talán igaza volt, nem tudom, a maga módján mindenki fura. Mindenesetre nem okoltam, amiért egyre inkább menekülni akart a suliból és a koliból. Biztos reménykedett, hogy legközelebb olyan lakótársat sorsolnak mellé, aki nem bombázza szokatlan kérdésekkel.

Pedig a túlpörgéseimen túl a lidércnyomásaimról is hallgattam. Sosem osztottam meg senkivel, mennyire gyakran tűntek fel az álmomban a testemen hemzsegő kullancsok, piócák, százlábúak, máskor meg az ágyam tövében oszladozó, végtag nélküli, emberi-állati tetemek.

Ki akartam mászni a gödörből. Kétségbeesetten igyekeztem elterelni a figyelmem, alig vártam, hogy beleütközzek valakibe, aki végre eltérít az ökörségeimtől. Bár nem volt ez tudatos. Hónapokkal később fejtettem csak meg, milyen rossz taktikát választottam. Le is fölözhettem volna az energiáimat azzal, hogy a felesleget tanulásba ölöm, de gyanússá vált, hogy az én életembe sem a logisztika hozza el a fényt.

Mégsem morzsolódtam le, átcsúsztam a zéhákon, de a közérzetem tovább romlott. Attól tartottam, ha életben is maradok, előbb-utóbb bekattanok. Rá is szoktam a lődörgésre, olyankor félig-meddig lehiggadtam. Mivel a tizennegyedik kerületre ráuntam, sűrűn szálltam buszra. A kivilágított terek, hidak között cikáztam a belvárosban, a koszos utcákat róttam a túlméretezett kabátomban, összehasonlítgattam az épületek homlokzatának jellegzetességeit, kerülgettem az illuminált turistákat a bulinegyedben. Rugdostam a kólás flakonokat, az elszórt pisztáciahéjakat, és amikor a talpam már fájt a meneteléstől, visszadöcögtem a koliba, hogy összefüggéstelen mondattöredékeket körmöljek félelmemben-világfájdalmamban az egyik vastag jegyzetfüzet után a másikba.

Aztán megismertem Borit. A csoporttársam volt, de tudod, hogy van ez, eleinte egyetlen nyomorult szót sem váltottunk. Hogy miért? Lehettem akármilyen fura, amióta az eszemet tudtam, ódzkodtam a hangulatemberektől. Az én furaságom kiszámítható és permanens volt, ezért különösen zavart, ha valakinek váltakozott a kedélye – Bori érzelmei pedig csak úgy hullámzottak, mint a Duna, amikor nyári szupercellák söpörnek végig a parton. Néha olyan savanyú arccal tűnt fel az első előadáson, mintha ébredés után kávé helyett citromlével tért volna magához, máskor meg végigsuttogta-kuncogta Grétivel, a barátnőjével a szüneteket. Össze voltak nőve.

Kedveltem, hogy Bori sötét haját laza kontyba csavarta, ahogy az a nap végére szétcsúszott, és a fürtjei a szemébe lógtak. Magas homloka, igéző, dióbarna szeme volt és egész meghökkentő öltözködése. Ritkán néztem meg, miben illegetik magukat a lányok, nem is igazán érdekelt, de Bori leopárdmintás gumicsizmáján és neonsárga pólóin mindig elidőzött a szemem. Egyszer azt mondta Grétinek, mindent a Zarában szerez be, így azonnal eldöntöttem, hogy sosem térek be oda.

Úgy tűnt, mintha előbbre tartana az életében, mint mi. Nem címkézném koravénnek, noha nem a szüleivel élt, nem is albiban, egyedül lakott egy isaszegi házban, ahonnan valami régi Skodával járt az egyetemre. Rokonszenvesnek tűnt a függetlensége, ráadásul a fülembe jutott, hogy a mentőszolgálatnál önkénteskedik. Talpraesettnek képzeltem egy kopott vályogház birtokosaként, ráadásul sebeket kötözött, és egy háromajtós, szoci tragaccsal csapatta a sztrádán. Ez igen, ez valami, kár, hogy olyan édesbús a modora, egyébként hamar randizni hívtam volna.

Minőségmenedzsment előadáson tört meg a hallgatásunk jege. Egy új versszakon agyaltam, a buszon ugrott be, épp ide-oda tologattam az első két sorban a szavakat, amikor kizökkentem a merengésből. Irdatlan csattanás, bosszúsan hátra is fordultam. Kíváncsi voltam, ki unja nálam is jobban az órát – de csak Bori haja meredezett százfelé a pad alatt, félhangosan morcogott, miközben a földön matatott:

– Faszom bele most már, komolyan mondom.

Kipirult arccal felegyenesedett, kirázta a szeméből a haját, számomra meg kiesett, hol vagyok, csak figyeltem, hogyan igazgatja pöttyös blúza vállát, a tanárral is elfelejtettem felvenni a szemkontaktust.

– Jól vagy?

Bori a spirálfüzetére könyökölt, és rávágta:

– Nem.

– Tudok segíteni?

– Nem tudom, tudsz?

Gondoltam, felajánlom a Sport szeletemet, hátha jobb kedvre derül, de a nyaklánca, egy hasított bőrön fityegő kagylómedál elterelte a figyelmem.

– A mellemet nézed? – kérdezte.

Nem volt lehetőségem magyarázkodni, mert a tanár, egy csontsovány, vastag ajkú szöszi a torokköszörülésével visszarántott az előadás valóságába.

– Csongor és Borbála. Szeretnék folytatni helyettem?

Nem lehet igaz, hogy tudja a nevünket, azt hittem, ez csak középsuliban szokás. A szitu maga is a gimis órák kellemetlen perceire hajazott, a töritanárunk egzecíroztatott így minket, ha kiszúrta, hogy az osztálytársaink takarásában amőbázunk.

Nem válaszoltam. Bori is hallgatott, úgyhogy az óra tovább csordogált álmosító medrében. Fel akartam idézni a versem, de nem emlékeztem a reggeli, remek hasonlatokra. Le is tettem róluk, tudtam, beugrik a legtöbb, ha nem feszülök rá a dologra. Zsebre dugtam a kezem, a falióra mutatóját sürgettem. Viszketett a térdem, feszített a halántékom, végül a hátulról érkező neszeket hallgattam. Ceruzafaragás, cipőtalpsurrogás, sóhajtozás.

Bori váratlanul megkocogtatta a vállam. Hátrabillentettem a székem, mire egy apró papírgalacsint ejtett a nyitott tenyerembe. Láttál valaha egyetlen szájban ennél több hyaluront? – ennyit olvastam a lapon, miután szétbontottam a gombócot. Kár, hogy nem tudtam megfejteni, mit jelent a csúnya kézírással papírra vetett mondat. Négyrét hajtottam a levelet, a hátizsákomba ejtettem. Közben arra gondoltam, hogy egészen bejön, hogy Bori egy kicsit gonosz, meg az is, hogy a szempillái irracionálisan, egyszerűen hihetetlenül hosszúak. Hm. Érdekes, hogy ezt is kiszúrtam.

2

Két hete lebzseltem még csak Pesten, amikor a Keletinél leszólított egy idős asszony, hogy kunyeráljon pár fillért kiflire meg tejfölre. Odanyújtottam neki egy kétszázast, mire azt sem tudta, hogyan hálálkodjon, végül beszélgetést kezdeményezett velem – így nyilvánította ki a köszönetét.

Rákérdezett, hol lakom.

– Kollégiumban – feleltem.

– Sosem hallottam róla. Nagy város ez a Kollégium? – tudakolta az asszony.

Megnyugtattam, hogy porszem a térképen, de tovább faggatott, ugyancsak tudni akarta, szeretek-e ott élni.

Helyeseltem, hiszen voltaképp megbékéltem új életkörülményeimmel. A középsulis kolikhoz képest luxusnak tűnt az egyetemi, zuhanyzó is járt a szobákhoz. Kitűnő szervezési képességem miatt jól szelektáltam, nem pakoltam fel fehérvári ingóságaim felét Pestre, egészen ott voltam a szeren minimalista életmódban. Önállóságomat, amit már otthon elsajátítottam, itt továbbfejlesztettem. A koliban sem hagytam hajszálakat a zuhanyban, fogkrémcseppeket a mosdókagylóban, a konyhában letisztítottam a tűzhelyet.

Sínen voltam. Legalábbis egy darabig. A fülesem eltűnése megrázkódtatásként ért, mellbe vágott, hogy felszívódott az asztalomról. Egész nap sopánkodtam miatta: hiába igyekszem, elkeverem a cuccaimat, elegem van. A szobatársam azonban – ekkor még nem lépett olajra – javasolta, hogy ne hibáztassam magam, minden szinten akad legalább egy kleptomániás. Azt tanácsolta, hogy éjjel-nappal zárjuk az ajtót. Beleegyeztem, amúgy is jobb elkerülni, hogy valamelyik részeg vagy alvajáró csoporttársunk beessen ide hajnalok hajnalán, plusz a szomszéd Józsi-Feri szülei, barátai is eltévesztették néha a szobaszámot.

Idővel megismertem a szintünkön, vagyis a harmadik emeleten mindenkit, szereztem haverokat, néha együtt lógtunk a közös helyiségekben. Leggyakrabban Gáborral mentünk együtt órára, bár zavart, ahogy hajtogatta, hogy nem tud semmit az anyagból, holott állandóan éjfélig magolt. Jóban lettem pár felsőssel is, mindenféle tippel, tanáccsal elláttak, mondták, hogy fókuszáljak a ráépülős tárgyakra, hiszen a megfelelő kreditek nélkül lazábban repítenek át fizetős képzésre, mint nyaraláskor a frizbit a szomszédod Balaton-parti törölközőjére.

A koli hátsó bejárata mellett jelölték ki a dohányzóhelyet, a legtöbb ismeretségre itt tettem szert. Amikor nem maradtam lőtávolságon kívül egy-egy beszélgetéskor, a legkülönfélébb pletykák jutottak el hozzám – nem mintha érdekelt volna, kit vittek detoxba, ki az aktuális nimfomán vagy füves. Tettem rá, kin köszörüli a fél suli a nyelvét, de hasznosnak tűnt kapcsolatokat építenem. Tankönyvekhez, jegyzetekhez jutottam, megspóroltam egy csomó időt meg pénzt.

Az egyik sikeres pénzügy zéhám után beruháztam egy doboz Davidoffra, megérdemeltem, hogy minőségi dohánnyal vezessem le a feszültséget. Amikor rágyújtottam a dohiban, két harmadéves már ott osztotta az észt. Elnyúltak a kuka mellé tolt padon, pufidzsekit viseltek, egyikük meglehetősen tagbaszakadt volt, a másik alacsony, köpcös. Miközben fel-felröhögtek, szaggatottan lökték a füstöt, néha hurutosan köhögtek. Nem tűntek rokonszenvesnek, mégis odafigyeltem, miről van szó.

– Tányérokat törgelt a csaj az ebédlőben. Valami elsőéves. Megrántották, azért.

– Látszik, hogy nem a legélesebb kés a fiókban. Mi az a csizma?

– Ja, de a barátnője jól néz ki.

Szippantottam párat a cigiből, fújtam néhány karikát, közelebb húzódtam a harmadévesekhez. Próbáltam felvenni a fonalat.

– Bocs, randalírozott valaki? Tudjátok, kicsoda?

– Fogalmam sincs, hogy hívják – mondta a tagbaszakadt arc, miközben hátradőlt a padon, de a köpcös az égre bökött a mutatóujjával.

– Vágom! Asszem, Bogi.

– Esetleg Bori?

– Tényleg, Bori! – vágták rá kórusban a srácok.

3

Belőttem a hajam, és bár a Szépművészeti ígéretesebbnél ígéretesebb tárlatokkal hívogatott, végül a budai Várba indultam, hogy körbejárjam az újragondolt Változatok a realizmusra kiállítást a Nemzeti Galériában. Vasárnap volt, felváltva esett az eső és a hó, rohantam a hetes buszhoz, a ritka járatok miatt nem volt kedvem a megállóban vesztegelni. A piros lámpával sem törődtem, óvatlanul vágtam át a főúton.

A galériában megvettem a jegyet, majd a turisták között szlalomozva elmerültem Rippl-Rónai, Szinyei Merse Pál és társaik alkotásaiban. Hamarosan bizsergett a sarkam az álldogálástól, ezért egy kiugró párkányra ülve figyeltem a belvárosi panorámát. Még mindig nem untam rá a Lánchíd és a Parlament együttesére, úgy sem, hogy az ég posztószürkén gomolygott a plázák, az irodaházak, a templomok felett.

Még nem akartam hazaindulni, kitartóan hunyorogtam a Siralomház, a Rőzsehordó nő, az Ásító inas ecsetvonásai előtt.

– Lépj hátrébb hármat – parancsolta egy magabiztos hang, amikor a büfébe indultam volna, hogy beburkoljak egy tökmagos perecet.

Engedelmeskedtem. Az egyik festmény, amelyen a szénakazalok és a talajra ülő köd közelről csak színes maszatnak tűnt, olyan hatást nyújtott távolabbról, mintha én is egy fatörzset támasztottam volna a lombokat fénycsíkokkal átszakító mezőszélen. Szinte vártam, hogy a szél összekócolja a hajam.

Meglep, hogy Borival botlottunk egymásba? Engem akkor meglepett. Ki gondolta, hogy lelkes múzeumlátogató? Előítéletes voltam.

– Az impresszionista alkotások akkor élvezhetőek, ha ugyanolyan álláspontra helyezkedsz a valósággal szemben, mint a festők – mondta Bori.

Úgy tűnt, nem bal lábbal kelt fel, mégsem mertem közvetlenebb hangra váltani. Majdnem rákérdeztem, kér-e tökmagos perecet, de ezt is elvetettem.

– Érdekes, ahogy a fény felbontja a színeket – ennyit mondtam.

Sajnos.

Csoporttársak vagyunk, miért is ne rághatnánk el együtt egy kis fehérlisztes kelt tésztát? Talán mert eszembe jutott, hogyan vagdosott tányérokat az ebédlő hidegburkolatára. Mobilról mobilra járt a felvétel, nekem is átküldték blútuszon.

– Bizony. Ugye nem hagytad ki a Lilaruhás nőt?

Megráztam a fejem.

– Én sem szeretném.

Mire összekapartam volna a bátorságomat, felszívódott két turistacsoport között. Csalódottan csoszogtam a büfébe.

Végül megvettem a nyamvadt perecet, ami nem is ízlett, olyan száraz volt, mintha szigetelőhabot harapdáltam volna, mégis megettem az egészet. Letörten kértem ki a ruhatárból a kabátomat, és ahogy elhagytam a galériát, majdnem hasra estem. Nem vettem észre, hogy kibomlott a fűző a bakancsomon, rá is tapostam a végére, de megtartottam az egyensúlyomat.

– Óvatosan!

Bori toporgott a bejárat előtt. Úgy tűnt, remekül szórakozik, és élvezettel nézte volna végig azt is, hogy lebukdácsolok a lépcsőn.

– Meglöktek.

Hogyne, bólogatott Bori, míg a bakancs szárába tömködtem a fűzővégeket. A zuhanás elkerülésének örömére kitapogattam az öngyújtómat, előhúztam egy szál cigit. Bori felé nyújtottam a dobozt, de fintorogva adta a tudtomra, hogy nem dohányzik. Míg füstöltem, többször is ránézett az órájára, a telefonja kijelzőjét simogatta.

– Apu előbb is szólhatott volna. Tegnap volt a névnapja. Megbeszéltük, hogy hamburgerezni megyünk, erre most ír, hogy bocs, kislányom, ebben a hidegben nincs kedvem kimozdulni.