részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Chris Thurber – Hendrie Weisinger: The Unlikely Art of Parental Pressure: A Positive Approach to Pushing Your Child to Be Their Best Self,
Hachette Books, New York, 2021

Copyright © 2021 by Christopher A. Thurber, PhD; Hendrie Davis Weisinger, PhD
All rights reserved.
Fordította Gyárfás Vera
Hungarian translation © 2023 Gyárfás Vera
Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Féder Márta
Borítófotó © fona2/Getty Images

ISBN 978 963 355 880 5

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szala Boglárka
Szerkesztette Darida Benedek
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Kővári Bettina
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Simonidának, akinél jobb szülőtársat és barátot álmodni sem lehetne. És Dachának és Savának, akik dicséretükkel és kritikájukkal feltöltöttek energiával, megbocsátásuk és humorérzékük hitet adott, és akikre végtelenül büszke vagyok, mert csodálatosan bánnak másokkal.

Brinek és Dannynek, akik értelmet adnak az életemnek, és Joshnak, Alexnek, Sammynek, Sherrynek, Robbie-nak, Iannek, Mollynak, Perinek, Taliának, Catey-nek és Meredithnek, akik értelmet adnak a szüleik életének.

A szerzők jegyzete A történetünk és a stílusunk (…és néhány tisztázandó fogalom)

Az olvasó talán azt feltételezi, hogy a szülői nyomásról szóló könyv pszichológus szerzői biztosan valamiféle nyilvános katarzisra törekszenek. De egyikünk sem dédelget gyerekkori traumákat. Felmerülhet továbbá, hogy illúziókba ringatjuk magunkat, miszerint meglátásunk szerint hibátlan munkát végeztünk a saját gyerekeinknél, ezért most megoszthatjuk a világgal a siker receptjét. Szó sincs róla. Ahogy minden szülő, mi is elkövettük a magunk hibáit, és ez alól a szülői nyomás területe sem kivétel. Így hát (szerencsére) ez a könyv nem csoportterápia, és nem is álszerénységből született. A szülői nyomás kényes művészete elismeri, hogy fajunk ösztönösen a legjobbat akarja az utódainak, ahogy azt is, hogy a gondoskodás ösztöne félreviheti az egészséges gyereknevelést. És mivel a szülők félrecsúszott szándékaitól sérülhet a gyermek, nem bontakoztathatja ki a legjobb énjét, könyvünk egyértelműen gyakorlatias. A címet sem szóvirágnak szántuk, hanem a véleményünket fejezi ki. A kényes szó arra vonatkozik, hogy a hagyományos bölcselkedés szerint minden nyomás káros, a káros nyomás pedig szándékos. Hiszik vagy sem, egyik népszerű állítás sem igaz. A művészet szóval arra utalunk, hogy a szülő sokszor improvizálni kényszerül, és a gyermekéhez kell igazítania az elveit. Az emberi kapcsolatok bonyolult, folyton változó feladványok, és a különböző emberek viselkedése kölcsönösen befolyásolja egymásét. Hogy legalább valamennyire egészségesek és boldogok lehessünk, alkalmazkodnunk kell a körülményekhez, méghozzá többnyire az adott pillanatban.

Könnyen lehet, hogy ez az első könyv, amelynek nyitányaként a szerzők egybehangzóan kijelentik, hogy a szülői ösztön bizony kétélű fegyver, emellett beismerik, hogy a szülők menet közben improvizálnak. Kicsit mintha azt mondanánk a sofőrnek, hogy a gázpedál néha átveszi a fék helyét, de semmi pánik, mert amúgy sem látszik az út. A szülői nyomás kényes művészete szerencsére nem elszabadult hajóágyú. A tizennégy tömör fejezet logikus sorrendben követi egymást: fokozatosan vezetjük be azt a nyolc átalakulást, ami a gyereknevelésben leginkább összefügg a kiváló teljesítménnyel és a jó mentális egészséggel. A bevezetés és az epilógus társadalmi-kulturális keretet ad a fejezeteknek. Az írást alapos kutatás előzte meg, noha tisztában vagyunk vele, hogy a gyerekek bonyolult lények, és hogy a tudománynak még nem sikerült kibogoznia a szülő-gyermek kapcsolat egyes rejtélyeit. Végül el kell mondanunk, hogy az őszinteség vezérelt minket, tehát minden egyes oldalon hitelesen próbálunk nyilatkozni, mint szülőtárs a szülőtársnak.

Hogy az álláspontunkat kontextusba helyezzük, az alábbiakban rövid életrajzunk következik. Jól tudjuk, hogy a többi szülő eltérő háttere más-más nézőpontot kínál, örömmel vennénk tehát, ha olvasóink megosztanák velünk a szülői nyomással kapcsolatos tapasztalataikat és a miénktől eltérő véleményüket a DrChrisTurber.com/Pressure oldalon.

DR. CHRISTOPHER THURBER

Harvard, 1991; UCLA, 1997

Maine állam partvidéki részén nőttem fel. Az öcsémmel együtt Portland állami intézményeibe jártam óvodától egészen az érettségiig. Az osztálytársaim etnikai összetétele homogén volt (elsősorban fehérek, néhány első generációs bevándorló), főként munkás- és középosztálybeliek. A tanórák többsége átlagon felüli színvonalú volt, visszafogott versenyszellemmel, szigorú reál és provinciális humán oktatással. Nagy szerencsének tartom, hogy az Egyesült Államokon belül és kívül is utazhattunk a családdal, hogy az élményeknek köszönhetően az öcsém és én is mélyebben megismerhettük az embereket, a földrajzot, a politikát, a nyelvet, az előítéleteket és a világ kultúráit.

A szüleim vállalkozók voltak – anyám pszichiátriai ápolónő, apám háziorvos –, néhány kórházi év után saját egészségügyi céget alapítottak. A példájukkal magasra tették a mércét tanulás és jellemformálódás terén, így aztán állandó, tapintható nyomást éreztem, hogy a nyomukba szegődjek. A szüleim minden sport- és művészeti tevékenységben támogattak, gyakran eljöttek a meccseimre, az összejöveteleimre és a bemutatóimra. Általában többre tartották a befektetett munkát az eredménynél, de örültem, amikor meghallottam, hogy az úszásban és a zongorázásban elért teljesítményemről mesélnek a nagyszüleimnek.

Gimnazista voltam, amikor a szüleim elváltak, és úgy küzdöttem meg a bizonytalansággal, hogy óriási nyomást helyeztem magamra a tanulás terén. 1986-ban iratkoztam be a Wesleyan Egyetemre. A diákokat akkoriban a tanulásnál jobban érdekelte a bulizás és az erőfitogtatás, és sokak csöndes versengése miatt kellemetlen hangulat alakult ki, egyesek drogoztak, mások elvágták volna egymás torkát. Sokan érezték a csoportnyomást, hogy szerepet játsszanak. A következő évet Normandiában töltöttem két kedves családnál, és Caenban jártam egyetemre. A francia diploma megszerzése után jelentkeztem a Harvardra, hogy elvégezzem a pszichológia alapképzést. A Harvardon érzékelhető nyomás egészségesnek és tekintélyt parancsolónak tűnt, úgy éreztem, egy ki nem mondott gondolat vezérli: „Ebben az iskolában a legjobb tanárok tanítanak a legjobb körülmények között, ha gond van a teljesítményeddel, csak magadnak köszönheted.”

A diplomázásom után hatodszor is jelentkeztem nyári munkára a Belknap-táborba, majd kilenc hónapot töltöttem Bostonban egy olyan professzor asszisztenseként, aki az autizmust kutatta a Massachusetts Egyetemen. 1992-ben az ország másik felébe költöztem, jelentkeztem a UCLA mesterképzésére. A PhD-gyakorlatomat klinikai pszichológusként egy gyermekkórházban (Children’s Hospital and Regional Medical Center) töltöttem, majd két éven át posztdoktori ösztöndíjasként rehabilitációs pszichológiával foglalkoztam a Washington Egyetem orvosi karán. Nem sokkal később már nemcsak nyaranta dolgoztam vezetőként a Belknap-táborban, hanem részt vettem a világ különböző pontjain működő táborok és iskolák oktatási programjának kidolgozásában is. 1999-ben elfogadtam egy pszichológusi és oktatói állást New Hampshire partvidékének egyik független intézményében, a Phillips Exeter Akadémián. Becslésem szerint harmincnál is többször tanítottam a „Bevezetés a pszichológiába” tárgyat, és csaknem 2500 diák járt hozzám pszichoterápiára; sokan panaszkodtak erős nyomásra. A figyelmet azonban egy másik általános jelenség – a honvágy – kutatásával hívtam fel magamra. A honvágy megelőzését célzó programjaim – ma már Prep4Camp.com és Prep4School.com néven futnak – hatására többször is feltűntem különböző műsorokban: CNN, Today, NPR, Martha, Fox 25, CBS This Morning, Canada AM (Toronto) és The Bund (Sanghaj).

A feleségem és egyben legjobb barátom, Simonida néhány évvel a megismerkedésünk után érkezett Amerikába Szerbiából: kémikus, zenész, szeretetteljes, gondoskodó anya. Két fiunk, Dacha (2002-ben született) és Sava (2004) exeteri állami intézményekbe járt, majd kilencediktől tizenkettedik osztályig a Phillips Exeter Akadémiára. A nevelési stílusunk jól kiegészíti egymásét: Simonida részletesebb iránymutatással szolgál a fiúknak, és kitartó, eredményre vezető erőfeszítésre buzdítja őket; én több lehetőséget kínálok a felfedezésre és az önbizalmukat növelő egészséges kockázatvállalásra. Szerzőtársamhoz, Hankhez hasonlóan Simo és én is mindent megteszünk, hogy szeretetben neveljük a fiainkat, tanuljunk a hibáinkból, és megértsük, hogyan élik meg a gyerekeink a nevelésünket.

DR. HENDRIE WEISINGER

Windham College, 1970; Alfred Egyetem, 1972; Kansas Egyetem, 1978

A Long Island-i Great Neckben nőttem fel. A Great Neck North Gimnáziumban érettségiztem, ahol komoly versenyszellem uralkodott. A szüleim ritkán ellenőrizték a leckémet, az volt az alapelvük: „Csak te tudhatod, hogy mindent megteszel-e.” Így hát közvetett szülői nyomást éreztem, némi bűntudattal fűszerezve. Ennek ellenére jobban szerettem játszani, baseball- és focimeccseket nézni, mint tanulni. Az előérettségi napján például az Army–Notre Dame-összecsapást néztem apámmal a Yankee Stadionban. A meccsre menet elhaladtunk az iskola előtt, és apám látta, hogy diákok és szülők gyülekeznek ott. Megkérdezte, mit keresnek ott, mire azt feleltem, nem tudom. Visszatekintve úgy látom, hogy a szüleim azt a nyomást választották, hogy majd a természetes következményekből levonom az élet nagy tanulságait. Nem meglepő, hogy a jegyeim megsínylették a hozzáállásomat, ezért nyári iskolába kellett járnom, hogy pótoljam az elmaradásokat. Mindeközben a barátaim tanultak, és a legjobb egyetemekre jutottak be. A 449 érettségiző közül a 409. helyen végeztem.

Ha az iskolában nem is, otthon szárnyalhatott az intellektusom és a kreativitásom, mert a szüleim nem eldöntendő kérdéseket tettek fel, és mindig meghallgatták a válaszaimat. Apám, a Superman-képregények szerkesztője, minden este képregényekkel állított haza, én pedig valósággal faltam őket. A reggeli fölött rajtam próbálta ki az új cselekményötleteket. Nagy szeretettel emlékszem vissza arra, amikor izgalmas és lendületet adó napkezdésként arról beszélgettünk, mi minden történhetne Supermannel. Sokszor néztünk együtt tévét, és gyakran tett fel nekem kérdéseket: „Vajon miért döntött így a karakter?” „Mit javítanál a történeten?” „Most mi fog történni?” „Sejted már, mi lesz a vége?” Évekkel később én is ugyanezt az okosító játékot játszottam a gyerekeimmel, és ebből az időtöltésünkből született a Tv Guide-ban megjelent „Így tanít a televízió” című cikkem.

Iskola után a Belknap College-ba jártam, ahol gyenge képességű diákok, krónikus alulteljesítők és más felsőoktatási intézményekből kirúgott diákok közé kerültem. Én a középmezőnyhöz tartoztam. Mondanom sem kell, hogy alig éreztem nyomást a szüleim, a tanáraim és a társaim felől – amíg föl nem vettem egy pszichológiaórát egy lebilincselő tanárnál. Abban a pillanatban minden megváltozott. Életemben először nem fárasztónak, hanem izgalmasnak éreztem a diáklétet. Anyukám még a gimnáziumban azt mondta nekem: „Meglátod, ha majd tényleg érdekel valami, megjön a motivációd.” Életre kelt a fejemben a hangja, egészséges nyomást helyezett rám, és megértettem, milyen jól látta a jövőt.

Később átjelentkeztem a szigorúbb követelményeket támasztó Windham College-ba, az Alfred Egyetemen mesterfokozatú diplomát szereztem pszichológiából, majd a Kansas Egyetemen PhD-ztem. Az 1990-es évek óta nagy örömmel foglalkozom könyvírással, és előadásokat tartok az érzelmi intelligencia gyakorlati alkalmazásáról. A szüleim büszkék lennének, ha tudnák, hogy két könyvem is – Performing Under Pressure: The Science of Doing Your Best When It Matters Most (Teljesítmény nyomás alatt: hogyan hozd ki magadból a legjobbat, amikor a leginkább szükség van rá) és Nobody’s Perfect: How to Give Criticism and Get Results (Senki sem tökéletes: hatásos kritika) – felkerült a The New York Times sikerkönyveinek listájára.

Szívesen osztom meg a nyomással, a teljesítménnyel és a mentális egészséggel kapcsolatos meglepő felfedezéseimet, mert ezzel segítek az embereknek és az intézményeknek. Tanácsokat adtam és szemináriumokat tartottam több tucat vállalatnak a Fortune 500-as listájáról, kormányzati szerveknek és szakmai szervezeteknek, például a YPO-nak. Üzleti vezetőképző és menedzserszakokon is tanítottam egy sor egyetemen: Wharton, UCLA, Cornell, NYU, Penn State és Columbia. Feltűntem a médiában is, az Oprah, a Today, a Good Morning America, az ESPN és az NPR műsoraiban. Örömmel beszélek a visszajelzés fontosságáról és a dühkezelésről szülőknek, pároknak és vállalatvezetőknek. Chrishez hasonlóan én is élvezem az apaságot. Mindig igyekeztem ugyanazt a biztatást, szabadságot és feltétel nélküli szeretetet adni a gyerekeimnek, mint amit én kaptam a szüleimtől.

AZ ÍRÁSMÓDUNK

A szülői nyomás kényes művészete írásakor tiszteletteljes hangnemben, befogadó nézőpontból és humorral fűszerezve igyekeztünk fogalmazni. (Humorérzék nélkül gyereket nevelni olyan, mint innivaló nélkül sós kekszet ropogtatni – rövid ideig ízletes, de hamar szárazzá, majd elviselhetetlenné válik.) Ahol az állításainkat reprezentatív kutatások is alátámasztják, végjegyzeteket adunk meg. Néhány olyan izgalmas tény is végjegyzetet érdemelt, amely nem kapcsolódik szorosan a tárgyhoz. Amennyiben a szokatlan kifejezések pontos definícióra szorultak, a szövegben erről is gondoskodtunk. Hogy minden világos legyen, és megelőzzük a félreértéseket, a következő néhány oldalon megmagyarázzuk a gyakran használt kifejezéseket, valamint a stílusra és az esettanulmányokra vonatkozó szempontjainkat.

Szülő

A szülő szót mindvégig a gyermek elsődleges gondozójának értelmében használjuk, akár fennáll a biológiai rokonság, akár nem. Míg a gondozó bárki lehet – testvér, tanár, edző, lelkész, mentor, rokon vagy családi barát –, aki szerepet játszik a gyermek fejlődésében, a szülő szó további kulturális jelentést is hordoz: „aki utódot hoz a világra” és „akinek elsődleges felelőssége a gyereknevelés”. A szülő szó használatának esetünkben nincsenek genetikai, politikai, rasszbeli, etnikai, vallási, nemi, szexuális vagy jogi felhangjai. Bár ártalmas nyomás sokfelől (pl. szülőktől, kortársaktól, edzőktől, tanároktól) és kulturálisan sokszínű környezeti hatásokból érkezhet (pl. média, hit, nyelv, munkahely), könyvünkben elsősorban a szülőkkel foglalkozunk, mert ők járulnak hozzá a legnagyobb mértékben a gyermekek fejlődéséhez.

Névmások

Amikor közös nézőpontból írunk, többes szám első személyű névmást használunk: mi. Amikor én (Chris) mutatom be az esettanulmányokat, egyes szám első személyben fogalmazok. (Az esettanulmányokról alább részletesebben is szó lesz.) Végül a szülőkre és a gyerekekre utalva többes szám harmadik személyű névmást használunk: ők, őket stb.

Szorongás és aggodalom

A szorongás kifejezéssel feszült érzelmekre, a jövővel kapcsolatos gyötrő gondolatokra és kellemetlen lelki felindultságra, például remegésre, szapora szívverésre, verejtékezésre és szédülésre utalunk. A szorongást átélők sokszor kerülni próbálják a probléma forrását, bár erre nem mindig van lehetőségük. A szakemberek gyakran különbséget tesznek a nehezen meghatározható és elsősorban szomatikus (testalapú) szorongás és a sokkal konkrétabb és elsősorban kognitív (gondolatalapú) aggodalom között. A diák aggódik például a latinleckéje miatt, de szorong a továbbtanulás kapcsán. Az aggodalom enyhébb és megszokottabb, mint a szorongás, ami komoly problémát is okozhat.

Stressz és nyomás

A harmadik fejezetben alaposabban górcső alá vesszük a stressz és a nyomás közti különbséget. Egyelőre legyen elég annyi, hogy stressz akkor jelentkezik, amikor úgy érezzük, hogy az előttünk álló feladat vagy helyzet támasztotta követelmények meghaladják a vélt képességeinket. Nyomást viszont akkor érzünk, amikor egy fontos eredmény főként a teljesítményünk függvénye. A tornász például stresszelhet azon, hogy nem tud majd aludni a regionális bajnokságra tartó éjszakai vonaton, nyomást viszont azért érezhet, mert úgy érzi, a csapat legjobbja, vagyis a kapitány betegsége miatt rajta múlik a győzelem.

Az utód szinonimái

A gyereknevelés már jóval az intézményesítés előtt megkezdődik, de mi most az óvodás- és iskoláskorú gyerekekre, kamaszokra és fiatal felnőttekre összpontosítunk, tehát a nagyjából 3 és 23 év közöttiekre. A gyermekek, gyerekek, fiatalok szavak szabadon felcserélhetők egymással, csak a változatosság kedvéért váltogatjuk ezeket, előítéletektől mentesen. A 12 és 20 év közöttiekre időnként használjuk a tini, tinédzser, tizenéves és kamasz szavakat is, az iskoláskorú fiatalokról beszélve pedig a diák kifejezést. A nemekre utaló kifejezéseket – fiú, lány – ritkán használjuk, és kizárólag azt jelezzük vele, hogy az anonimizált esettanulmányban szereplő fiktív alak így határozta meg magát. Amikor egy karakter genetikai neme, nemi identitása, nemi önkifejezése, romantikus vagy szexuális vonzalma fontos a fiktív esettanulmány megértése szempontjából, ezekre a részletekre is kitérünk. A fiatalokra nehezedő nyomás egy része túlmutat identitásuk összetevőin, máskor viszont ezek az összetevők nagyon is fontos szerepet játszanak.

Titoktartás

Három évet töltöttem (én, Chris) Bostonban, négyet Los Angelesben, hármat Seattle-ben, több mint huszonhármat a Phillips Exeter Akadémián és csaknem harmincat iskolák és nyári táborok utazó oktatójaként, és közben nagy örömömre találkozhattam valamennyi amerikai tagállamból és csaknem száz országból érkezett fiatalokkal, szülőkkel, iskolai dolgozókkal és tanárokkal. Ezekből a négy évtizedet átölelő tapasztalatokból állítottam össze e könyv realisztikus esettanulmányait. Igen, én állítottam össze őket, és igen, realisztikusak. Ugyanakkor mindig titokban tartottam a konkrét személyek kilétét, több alanyt gyúrtam egybe – a karakterek és narratív részletek különböző emberek történeteiből merítenek, és ezek más-más időszakban, más-más környezetben zajlottak. Az azonosítást szolgáló információk helyett új demográfiai információkat közlök.

Egyes esetekben névvel, nemzetiséggel, etnikai és vallási hovatartozással és más jellemvonásokkal ruháztam fel az esettanulmányok szereplőit. Használhattam volna ernyőfogalmakat is – a szülő, egy gyerek és bizonyos kultúrák –, de ezzel homályossá és felejthetővé váltak volna a példák. Az igazság – az én igazságom – az, hogy a valódi fiatalok inspirálóak és emlékezetesek, közös és eltérő jellemvonásaikban egyaránt. Csalódást okoztam volna nekik és az olvasónak is, ha úgy tettem volna, mintha nem számítana az identitásuk. Nagyon is számít. Vállaltam tehát a kockázatot, hogy félreértenek azok, akik nem olvassák végig a szerzők jegyzetét. Köszönöm, hogy te végigolvastad.

Esettanulmányok

A számos esettanulmány olvasása közben az alábbiakat kell szem előtt tartani:

1. Fiktívek, de realisztikusak. Mint az előbb említettem, A szülői nyomás kényes művészete valamennyi szereplője és egyéb entitása kitalált, kutatásaink és közös élményeink alapján gyúrtuk össze őket. Bár alapvetően a való világ összetevőit tükrözik, minden hasonlóság élő vagy holt személyekkel és múltbeli vagy jelenlegi valós entitásokkal a véletlen műve. Az iskola szót mindig általánosságban használjuk, nem konkrét oktatási intézményekre utalunk vele. A bemutatott iskolák a több száz végiglátogatott iskola realisztikus jellemzőinek fiktív keverékei.

2. A valóságot képviselik, de nem reprezentatívak. Az általunk választott nevek, helyszínek és egyéb részletek a munkánk színhelyéül szolgáló hat földrész fiataljainak számos – de nem az összes – jellemzőjét tükrözik. Vázlatos karakterrajzaink semmiképpen sem kívánják sztereotipizálni bármely konkrét ember vagy csoport identitásának egy vagy több összetevőjét. Való igaz, hogy a sztereotípiák egy részében van egy cseppnyi igazság is, de a példáinkkal ezt üzenjük: „Gondoljuk végig, mit képviselhet ez az érdekes szülő, gyermek és környezet”, és nem ezt: „Ez a szülő, gyermek és környezet a hasonló identitású szülőket, gyermekeket és környezetet képviseli.” Ugyanakkor nem mutathattuk be minden családi vagy egyéni identitás összes elemét. A szülői nyomás kényes művészete csak egyetlen, véges számú oldalból álló könyv, reméljük tehát, hogy ha az olvasó nem is találja meg magát egy az egyben az esettanulmányokban, a küzdelmei híven tükröződnek az írásunkban.

3. Kritikus, de tiszteletteljes. Az esettanulmányok többsége az ártalmas nyomást példázza, hiszen erről szól a könyvünk. Ebből következik, hogy a szülők és a gyerekek vagy éppen a kapcsolatuk ábrázolása nem mindig hízelgő. Mégis reméljük, hogy az olvasó megérti a szándékainkat: a szerte a világon élő állampolgárok széles merítésének fájdalmát és küzdelmeit kívántuk bemutatni, egyetlen embert, családot, csoportot, országot, rasszt vagy intézményt sem kívánunk rossz hírbe hozni az egészségtelen gondolatok, viselkedések és érzelmek ábrázolásával. Szülőként mi – Chris és Hank – is küzdünk, hibázunk, és a legjobbra törekszünk. Nagyra tartunk minden embert és intézményt, amely boldog, egészséges gyerekek nevelését tűzi ki célul.

Bevezetés A szülői nyomás járványa Baj van, de nem a szülők tehetnek róla

A szerető, jó szándékú szülők a világ minden táján egészségtelen nyomást gyakorolnak – és ez a nyomás rombolja a fiatalok kreativitását, motivációit, érzelmi jólétét, szociális fejlődését és intellektuális kíváncsiságát. A teljesítmény hajszolása visszafelé sül el. Ez a szülői nyomás alapvető ellentmondása.

Minden szülő személyesen dönti el, mi a legjobb a gyermekének. A szülőknek sokszor rögeszméjévé válik a gyermekük fejlődése: mit egyenek a leendő szülők a termékenység növelése érdekében, milyen zenét hallgasson a magzat az anyaméhben a fogantatás után, milyen játékok fejlesztik a már megszületett csecsemő IQ-ját, milyen stratégiát kövessenek az okostelefon kérdésében az ideális szülő-gyermek kötődés érdekében. Elképesztő társadalmi, etnikai, kulturális, oktatási, politikai és spirituális hatások érik a szülőket. Nem meglepő tehát, hogy könyvek ezrei (köztük vallásos szövegek is) és kötetekre rúgó tudományos cikkek foglalkoznak a legalkalmasabb gyereknevelési stílus bemutatásával. Mindet elolvastuk, hogy az olvasónak már ne kelljen.

Na jó, azért nem mindet. De tényleg átlapoztuk a szakirodalmat, kerestük az új ötleteket, de egy idő után minden könyvben és cikkben ugyanaz állt. Az olvasóhoz hasonlóan minket is összezavartak és kétségbeesésbe kergettek a könyvek, folyóiratok, tévéműsorok, rokonok, bloggerek, random okoskodók és más szülők (köztük a sajátunk) tanácsai. A szülői nyomással kapcsolatos írásokból ugyanakkor meglehetősen egységes kép bontakozott ki: a szülők túl nagy nyomást helyeznek a gyerekekre.

Valami nem stimmelt. Miért folyamodnának a szülők fokozódó mértékben olyasmihez, ami árt a gyerekek teljesítményének és mentális egészségének? Számos antropológushoz hasonlóan1 a szülők szerintünk is „racionálisan viselkednek, a világgal kapcsolatos közös ismereteik segítségével alkalmazkodnak, és összetett döntéseket hoznak helyi közösségükben”, és „olyan célokat és stratégiákat (azaz kulturális modelleket) dolgoznak ki, amelyek maximálisra növelik annak valószínűségét, hogy a gyerekek kulturálisan nagyra tartott képességekre és tulajdonságokra tesznek szert”.2Aztán összeállt a kép: a nyomásgyakorlás szülői ösztön. Kiderült, hogy a népszerű kérdés – Mekkora nyomás számít pont megfelelőnek? – hibás.

A szülői nyomás kényes művészete átevickél a népszerű sajtó hullámain, és nem azzal foglalkozik, hogy mekkora nyomást gyakorolnak a szülők, hanem hogy hogyan teszik ezt. És a gyerekneveléssel foglalkozó kötetek többségével szemben könyvünk nem abban segít, hogyan változtathatnád meg a gyerekeidet. Arra bátorít, hogy változz meg te magad. A gyerekneveléssel foglalkozó könyvek többsége a következő megközelítést követi: „Gond van a gyerekkel? Akkor segíts neki megküzdeni az érzéseivel és változtatni a viselkedésén.” A mi megközelítésünk azonban gyökeresen más és sokkal kevésbé tekintélyelvű. A gyerekek problémái kapcsolataikra vezethetők vissza, így a gyerek és a szülő csak együtt találhat rájuk megoldást.

Ez a könyv tulajdonképpen egyaránt szól arról, hogy szülőként noszogassuk magunkat, és arról, hogy egészségesen noszogassuk a gyerekeinket. Jobb lesz tehát felkötni a gatyát. A feladat nem egyszerű. A javaslataink eleinte kellemetlennek tűnnek, mert szembemennek a bevett okoskodással. Kérünk tehát, hogy vállald a kellemetlenséget, és találj örömmorzsákat a fokozatos fejlődésben. Kérünk továbbá, hogy a felkínált megoldásokat igazítsd a családod stílusához és hagyományaihoz. Ha sikerül egészséges nyomáshoz folyamodnod, mindjárt kevesebb lesz az egészségtelen nyomásból eredő depresszió, szorongás, szerhasználat, iskolaelhagyás és öngyilkosság.

Könyvünk alcíme – „Hozd ki a gyerekedből a legjobbat...” – közvetlenül a gyermeknevelés szakirodalmából származik. Többségünk beszélt már a partnerével, a gyereke tanárával vagy egy másik gyermek szülőjével arról, hogy „milyen nehéz noszogatni” a gyerekét, felfigyelt rá, hogy a gyermek milyen szakértelemmel „piszkálja pont ott, ahol fáj”, álmodozott arról, hogy a gyereke „több erőfeszítést tegyen”, és azt is sokan szeretnénk, ha a gyermekünk elérne bizonyos fejlődési mérföldköveket, például megtanulna olvasni. Az alcímmel egyben azt akartuk sugallni, hogy nem mindig káros a szülői nyomás. A taszigál szó negatív felhangot hordoz, az érd el és a vedd rá kényszerítést sugall. Ezért fogalmaztunk úgy, hogy terelgesd. Ha jól csinálod, működik.

A könyvben idézett vizsgálatok és történetek is arról tanúskodnak, hogy milyen nehéz feladat vár a szülőkre, amikor a legjobb énjük felé terelgetik a gyerekeiket. Azért helyezünk rájuk nyomást, mert szeretjük őket, de a nyomás mikéntjével gátoljuk a fejlődésüket és problémákat idézünk elő. Az új nevelési módszer elsajátítása természetesen időbe telik. Szülőtársként már annak is örülünk, hogy a kezedbe vetted ezt a könyvet. Hallgass a belső hangra, amely előzékenyen emlékeztet: Ha ma változtatsz egy kicsit, holnap még eredményesebb szülő lehet belőled. Ha hétről hétre igyekszel a legjobbat kihozni a gyermekedből, egyre javul majd a mentális egészsége és a teljesítménye.

A kitartásra szóló buzdításunk nem egyenlő a Struccmadár ítéletével, amely az Alice Csodaországban című könyvben hangzik el. Amikor ki kell jelölnie a kaotikus futóverseny győztesét, a Struccmadár felkiált: „Mindenki nyert, és mindenki kap valami díjat.”1 Az élet maga is kaotikus futóversenynek tűnik néha, mégsem érdemel minden nevelési módszer jutalmat. Lehet jól és rosszul is terelgetni. A fiatalok pozitív fejlődésének támogatása érdekében a legjobb módszer, ha magasra helyezed a mércét, megbízható fészekmeleget biztosítasz, jó példával jársz elöl, biztatod a gyermekedet, szabadságot adsz neki, hogy kockázatot vállalhasson, és segítesz neki tanulni a hibáiból. Ha azonban szigorúan határozod meg a sikert, és mindent vagy semmit alapon tűzöd ki a célokat, akkor az egészséges nyomás gyorsan mérgezővé válik, következésképpen csökken a teljesítmény, érzelmi bizonytalanság jelentkezik, és a szülő-gyermek kapcsolat is sérül.

A csüggesztő irónia azért örömteli felfedezést is rejt: mi, szülők hasznos nyomássá fordíthatjuk a káros nyomást. Figyelem, spoiler következik: a különböző életszakaszokban minden szülő alkalmaz ártalmas és hasznos nyomást is. Ez mindig is így volt. Csak éppen az utóbbi néhány évtizedben jól dokumentált válság lett az egészségtelen szülői nyomásból. A szülői nyomás kényes művészetének célja tehát az, hogy a szülők egészséges térképet és száz gyakorlati eszközt kapjanak, és így az ösztönösen alkalmazott nyomás a fejlődést szolgálja, ne szomorúságot okozzon.

EZ VÁR AZ OLVASÓRA

A könyv az alábbiak szerint épül fel:

Az első fejezetben bemutatott két esettanulmány előbb a szülő, majd a gyermek nézőpontjából világítja meg az ártalmas szülői nyomás alattomosságát.

A „Különböző élethelyzetek” című második fejezetben kitérünk a teljesítményparadoxon és csalárd ikertestvére, a szándékparadoxon veszedelmes következményeire.

A harmadik fejezet címe „Terelgesd tovább”, mert az egészséges és az ártalmas nyomás világos megkülönböztetését követően azt boncolgatjuk, hogy az egészséges nyomás hogyan segíti elő a fiatalok egészséges fejlődését.

A negyedik fejezetben – „Hibáztasd magad” – kissé vitriolosan fogalmazunk, mert tudjuk, hogy a szülők sokat nyelnek a gyerekektől. Segítünk előremenekülni, ezért megvizsgáljuk a szülői nyomás forrását.

Az ötödik fejezetben kerül sor az elsőre a nyolc gyakorlati átalakulás közül, amelyek segítségével a szülők megszabadulhatnak nyomasztó szülői énjüktől, és magabiztosan ölthetik magukra a támogató szülői énjüket.

Természetesen az általunk kitalált kifejezések nem születhettek volna meg a popkultúrában elterjedt gyereknevelési címkék véleményezése nélkül. A „Tigrisek, delfinek és medúzák” című hatodik fejezet segít, hogy értékeld magad szülőként.

A hetedik–tizenkettedik fejezet további hat gyakorlati átalakulással segít a támogató szülői éned megerősítésében. Történetek, táblázatok és kutatási eredmények segítségével mutatjuk be a verseny, az érzelmi megnyilvánulás, az empátia, az odafigyelés, a dicséret, a kritika, a kérdések és a szülői bevonódás egészséges oldalát.

A tizenharmadik fejezetben – „Nyisd meg az elméd és a szíved” – kifejtjük, hogy a káros szülői nyomás hogyan találkozik az ártalmas társadalmi és kulturális nyomással. A nyolcadik, egyben utolsó javasolt átalakulás segít a szülőknek e romboló elegy leküzdésében.

Az utolsó, „Terelgesd bátran” című fejezetben további tanácsokat adunk a nyolc átalakulás mellé. Már-már filozofikus hangvételben írunk a szülői nyomásról és azokról a gyereknevelési eszményekről, amelyekért érdemes küzdeni, és ennek következtében még többet megtudhatsz arról, hogyan segíthetsz a gyermekednek nyomás alatt is teljesíteni.

Az epilógusban a szülőkhöz és a tanárokhoz szólunk. Bár a felsőoktatás csak egy újabb forrása az ártalmas nyomásnak, fontos a szerepe, és változtatni is lehet rajta. A szülők támogatásával a tanárok is megtanulhatnak példát mutatni és egészséges változást elérni a nyomás alá helyezett szubkultúrákban, például helyi közösségekben, vállalatoknál és a színvonalas iskolákban is.

A szülői nyomás kényes művészete egyszer sem tanácsolja a szülőknek, hogy álljanak le a terelgetéssel. Éppen ellenkezőleg. Kifejezetten támogatjuk a kiegyensúlyozott nyomást, amikor a szülők a magasra tett mércét, az észszerű szabályokat és a feltétel nélküli szeretetet kombinálják a szabadsággal, azaz hogy a gyerekek önálló döntéseket hozhassanak, hibázhassanak, és tanulhassanak a hibáikból. Jónak tartjuk az empátiával és az együttérzéssel tálalt, szeretetteljes nyomást. Pártfogoljuk a hatásos dicséretből, kritikából és kérdésekből származó tisztességes nyomást. És kérve kérjük a szülőket, hogy küzdjenek a rasszalapú, etnikai, kulturális, identitásbeli, kortársi, társadalmi és gazdasági nyomás ellen – ezekről a veszedelmes jelenségekről nem ők tehetnek, de csak a szeretetük segítségével tudják ellensúlyozni.

Nyugodtan veregesd vállon magad, hogy milyen szépen neveled a gyerekedet. Ha rájössz, hogy néha káros nyomást gyakoroltál rá, az csak annyit jelent, hogy ember vagy. Legyen benned alázat, de ne ostorozd magad. A nyomás járványával van baj, nem veled.

Végezetül mindig tartsd szem előtt: a hogyan sokkal fontosabb, mint a mennyire.

Első fejezet Gloria és Liz A szülői nyomás két nézőpontból

A gyerekeknek életkoruktól függetlenül szükségük van legalább egy melegszívű, megbízható felnőttre, aki hisz bennük és vigaszt nyújt, különösen nehéz helyzetekben. A legtöbb szülővel előfordult már, hogy a gyermeke zaklatottan fordult hozzá. Klasszikus példa a következő panasz: „Utálom az iskolát, és annyi leckém van, hogy egész hétvégén nem lesz időm semmi jóra!” A legtöbb szülővel az is előfordult már, hogy bölcs tanáccsal reagált a gyerek kétségbeesésére: „Na jó, az iskola mégiscsak fontos, nézzük meg, mit kell csinálnod, találjuk ki, mivel kellene kezdened.” Végül a legtöbb szülővel előfordult már, hogy a gyerek valami ilyesmit vágott a képébe a támogató hozzáállás hallatán: „Én döntöm el, hogy mit csinálok!” „Ne prédikálj már!” Esetleg: „Soha nem értesz meg!” Mi folyik itt? A szülő segíteni próbál, a gyerek viszont elutasító. Ilyenkor az jár a fejünkben: Mi az, hogy nem értelek meg? Nagyon is megértelek, ezért adok hasznos tanácsokat!

Mi okozza ezt az idegesítő félreértést? Az eltérő nézőpont. A szülők és a gyerekek sokszor egészen másképp ítélik meg ugyanazt a problémát. A fenti példában a gyermek – akár alsós, akár érettségire készül – empátiára vágyik. Szeretné, ha a szülő átérezné a fájdalmát, elismerné a felháborodását. A szülő viszont – hiszen annyi ilyet látott már – szeretné, ha a gyerek gyorsan megoldaná a problémát, mielőtt elfajulna a helyzet. Mint azonban a tizedik fejezetben majd látjuk, az empátia elé sorolt problémamegoldás a konfliktus biztos receptje. Egyelőre csak annyit kell észrevennünk, mennyire eltér a szülő és a gyermek nézőpontja, és hogy a szülő szándékától függetlenül milyen váratlan lehet a hatás. A nyomás sokkal bonyolultabb, mint a túl sok házi feladat, de azt is másképp éli meg a szülő és a gyermek. Vizsgáljuk meg Gloria és Liz példáját: anya-gyerek kapcsolatuknak és személyes jóllétüknek sokat ártott az egészségtelen nyomás.

GLORIA – NEGYVENNÉGY ÉVES ÉDESANYA

Gloria házasságban él, de ma este egyedülálló anyának érzi magát. A férje, Abel ismét elutazott üzleti ügyben, keményen dolgozik egy másik időzónában. A lányuk, Liz sincs otthon, ő is keményen dolgozik. Tanul, és versenyszerűen fut egy magániskolában, valahol egy harmadik időzónában, és óriási nyomást érez a szülei részéről. Várjunk csak egy kicsit! Ha a család így szétszóródott, hogyan merülhet fel egyáltalán a szülői nyomás?

Gloria kézbe veszi a telefonját, megnézi, hány óra, és emlékezteti magát, hogy hatékonynak kell lennie, mert Liz valószínűleg már ébren van. Gloria szeretné, ha Liznek csodás napja lenne, ezért kényszert érez, hogy lefekvés előtt még egy teendőjét elvégezze. A konyhában már lekapcsolta a lámpát, de a város fényei mellett is látja az asztalt és a székeket. Leül, és leüti a laptopján a szóköz billentyűt, így még egy fényforrás életre kel.

Gloria Liz felhasználónevével és jelszavával belép az iskola weboldalának diákfiókjába. Előfizet egy virtuális magánhálózatra (VPN), ezért külföldi weboldalakhoz is megbízhatóan hozzáfér. A prémiumkategóriás VPN segítségével Gloria számítógépének IP-címe névtelen lehet, és a leütései is titkosítottak, így fér hozzá egy távoli földrész szerveréhez. Gloria nem is sejti, hogy azon a bizonyos távoli földrészen Liz éppen egy találkozóra siet, öngyilkos gondolatoktól nehéz léptekkel.

A laptop képernyőjén egy kis animáció a saját farkát kergeti, jelezve, hogy a böngésző válaszra vár. Gloria leveszi a szemüvegét, és megtörli a szemét. Majdnem tizenhét éve készülünk arra Lizzel, hogy eljussunk ide, gondolja magában. Nyilván tudok várni harminc másodpercet, hogy betöltsön a diákfiók. Hiányzik neki Liz, ahogy az már lenni szokott a szerető szülőknél, amikor nincs otthon a gyerekük. Felidézi azt a szombat délutánt, amikor elmondta a férjének, hogy terhes. Most már ez a kicsi ember az életünk, mondta akkor Abelnek. Ezentúl még keményebben kell dolgoznunk. Attól a naptól kezdve idejük, pénzük és szabad idejük nagy részét Liz taníttatására fordították, egyetlen cél lebegett a szemük előtt: hogy a lányuk sikeres legyen. Biztosak benne, hogy ha Liz valamiben a gimnáziumi osztálytársai fölé kerekedik, jelentősen megnő az esélye, hogy sikeres legyen az egyetemen, majd később a szakmájában és anyagilag is.

Amikor Liz általános iskolás volt, Gloria korán abbahagyta a munkát, elment Lizért az iskolába, és elvitte egy fizetős matematika- és irodalom-tanfolyamra, amelyet a helyi egyetem oktatói tartottak. A tanfolyam után Liz és a legjobb barátja elsétált két sarokkal arrébb, ahol műkorcsolyára jártak, az edzés után pedig valamelyik szülője a munkából hazafelé menet elment érte. Amikor Abel éppen nem üzleti úton volt, segített Liznek a leckében, Gloria pedig ebédet főzött másnapra, mert Liz mindig házi kosztot vitt az iskolába. Mivel Abel általában nem volt otthon, Gloria egyszerre töltötte be a tanár és a szakács szerepét.

A laptop sípol egyet, és Gloria újra a kutatásra koncentrál. Amíg betölt az ismerős nyitóoldal, megigazítja a szemüvegét. Az iskolák már az online tanulást szükségessé tévő halálos vírusok elterjedése előtt is vásároltak tanulást segítő rendszereket (LMS-eket), hogy a szoftver segítségével a tanárok könnyebben tölthessék fel a kurzusok anyagát, vezethessék a jelenléti ívet és feltölthessék az osztályzatokat. Gloria már pontosan tudja, hol találja az LMS „Kurzusaim” menüjét. Mély lélegzetet vesz, várakozón felsóhajt, majd a Biológia 410 kurzusra kattint. A következő oldalon feladatokat és dolgozatjegyeket talál azzal az órával összefüggésben, amellyel Liz a legtöbbet küszködött, és amellyel a legtöbbet dolgozott. A jegye pillanatnyilag B+.2 Ha 94 pont felett teljesített a tegnapi vizsgán, máris A–-ra javíthat. Gloria meg is találja a pontszámot a „harmadik vizsga” feliratú oszlopban: 91.

Gloria sokáig nézi a pontszámot, és pontosan tudja, hogy ezzel Liz még nem kerül A szintre. Az online tantervben viszont még három osztályozható feladatot is felsorolnak. Még van remény. Csak okosan kell csinálni. 100-ból 91 általában kiváló eredmény. Kivéve, ha Liz osztálytársainak többsége jóval 90 pont felett teljesített. Ebben az esetben a 91 a többiekéhez képest alacsony pontszámnak számít. Valószínűleg túl alacsony ahhoz, hogy Liz kitűnőt kapjon a végén. Hacsak…

Gloria megnyit egy alkalmazást, hogy hozzáférjen az egyéni és csoportos névjegyeihez. A képernyő felső részén meg is találja, amit keres. Ebben a csoportban a Liz iskolájába járó és még abban az évben érettségire készülő gyerekek szülei vannak, és a csoport egyben titkos mérőeszköz is, a hozzávetőleges valószínűségek becslésére szolgál. Gloria a következő üzenetet küldi a csoportnak:

A Biológia 410 még mindig nehezen megy Liznek. Túl sok a magolnivaló! A tegnapi dolgozat: 91 pont.

Nem használ jelzőket Liz pontszámának minősítésére, mert finoman szeretné sugalmazni a többi szülőnek – elsősorban anyukák vannak a csoportban –, hogy ők is írják meg a gyerekeik pontszámát; ezzel felmérhetné Liz teljesítményét a többiekéhez képest, eldönthetné, hogy a család nélkülözhető bevételeiből érdemes-e különtanárt keresniük biológiából, és Abellel együtt pontosabban megbecsülhetné, Liznek mennyi esélye van bekerülni a legjobb egyetemek egyikére. A tizenhét szóból álló üzenetre adott reakciók befolyásolják majd Gloria érzelmeit, a szülők befektetéseit, a család társadalmi státuszát és Liz továbbtanulásának sorsát.

SZÉLSŐSÉGES VAGY SZÉLSŐSÉGESEN RACIONÁLIS?

Gloria motivációi és módszerei talán szélsőségesnek tűnnek. Pedig amikor a gyerekeinkről van szó, valamennyien a legjobbat akarjuk nekik, és ennek érdekében akár áldozatokat is hozunk. Gloria viselkedése tekinthető racionálisnak, de a körülmények szélsőségesek. Persze a racionalitás sem jelenti azt, hogy valaki helyesen jár el. Az FBI 2019-es különleges vizsgálata (Varsity Blues akció) feltárta, hogy 2011 és 2018 között harminchárom szülő több mint 25 millió dollárt adott át William Rick Singernek, az Edge College & Career Network (Edge Egyetemi és Karrierhálózat) vezetőjének. Ebből a pénzből Singer meghamisította a diákok pontszámait és teszteredményeit, és egyetemi edzőket és tisztviselőket vesztegetett meg, hogy a harminchárom bűntárs gyerekei az Egyesült Államok legjobb egyetemeire járhassanak.1 Nem sok szülő engedheti meg magának, hogy több százezer dolláros csekkeket állítson ki, és még kevesebben használnák arra privilegizált helyzetüket, hogy a sikeres felvételi érdekében egyetemeket vesztegessenek meg. Néhányan mégis megtették, és ez is bizonyítja, mekkora nyomás nehezedik ma a szülőkre a világ egyes részein. Ez a nyomás – hogy a gyermekünket előnyhöz juttassuk egy egyre versengőbb és túlnépesedett világban, majd eldicsekedhessünk az adott iskola hírnevével és a bekerülés nehézségeivel – nem más, mint korunk társadalmi-érzelmi járványa.

Az American Psychological Association (APA, Amerikai Pszichológiai Szövetség) lapja, a Monitor nemrég arról közölt cikket, hogy egyre több hallgató jelentkezik szorongással és depresszióval az egyetemek orvosainál. A cikk összefoglalta a kutatást, ami csak megerősítette azt, amit a középfokú és felsőoktatásban dolgozó orvosok évtizedek óta hajtogatnak: ijesztő mértékben romlik a diákok mentális egészségi állapota.2 Az ország gimnáziumaiban és egyetemein dolgozó tanácsadók és pszichológusok el sem tudják látni a hozzájuk fordulókat.

Az APA egy korábbi sajtóközleményében összefoglalta egy vizsgálat eredményeit: a Harris Poll piackutató cég felmérésében 1018 amerikai kamaszt és 1950 felnőttet kérdeztek meg. A két csoport nagyjából megegyezett az egészségesnek vélt stressz mértékében: a tiniknél 10-ből 3,9, a felnőtteknél 10-ből 3,6 lett az eredmény. Ugyanakkor a tinik által a tanév során érzékelt stressz mértéke – 10-ből 5,8 – jóval meghaladta az általuk egészségesnek tartott szintet. Nyáron csökkent a stressz mértéke – 10-ből 4,6 –, de továbbra is egészségtelennek minősült. A vizsgálat szerint „a stressz következtében több tini is levert (31 százalék), és depressziós vagy szomorú (30 százalék). A tizenévesek több mint harmada kimerült vagy fáradt (36 százalék), és csaknem negyedük (23 százalék) néha kihagy egy étkezést a stressz miatt.”3 Az APA Stress in America (A stressz Amerikában) sorozatának nyomon követő vizsgálatai szerint a politikai ellentét, a faji egyenlőtlenség és a Covid–19-világjárvány is növelte az alanyok stresszérzékelését.

A könyv elején, a szerzők jegyzeteiben megadtuk a stressz definícióját, most pedig megvizsgáljuk az eredetét is. A stresszforrás lehet külső (ilyenkor az érintetten kívülről, például szülőktől vagy egy közeli vizsgától származik) és belső (amikor például az érintett a lehető legrosszabb eshetőségeket taglalja magában). Angolul stressznek nevezhetjük a tárgyakat érő erőt is (mint amikor a súlyos, tömör hótakaró meghajlítja az ágat), de emberekre is nehezedhet (mint amikor a nehéz tananyaggal nehezen tart lépést a diák).

Eddig rendben van, de miért fokozódik a stressz a fiatalok körében? Ha az emberi stressz a nehéz vagy sokat követelő körülményekből fakadó fizikai, mentális és/vagy érzelmi súly vagy feszültség állapota, felmerül a kérdés: Nehezebb feladatokat adunk ma a gyerekeknek, mint korábban? Vagy a feladatok nehézségi foka nem változott, csak a gyerekek megküzdési mechanizmusai romlottak feltűnően? Esetleg sem a feladatok, sem a gyerekek képességei nem változtak, csak a gyerekek rosszul mérik fel az élet nehézségét és/vagy a megküzdési képességeiket? Valószínűleg mindhárom tényező szerepet játszik abban, hogy a fiatalok már a Covid–19-pandémia előtt is fokozott stresszről számoltak be.4 És itt jön képbe a negyedik tényező: a szülők. A szerető, jó szándékú szülők.

A SZÜLŐ MINT STRESSZFORRÁS

A stressz számos forrásból eredhet és sokféle formát ölthet, de az adatok alapján semmi sem mérhető a szülői nyomás érzelmi intenzitásához. A Penn State Egyetem nemrégiben végzett vizsgálata szerint 421 diákból (227 nő, 194 férfi) 19,4 százalék fejében már megfordult az öngyilkosság gondolata a szülői nyomás miatt, ugyanis kivételes osztályzatokat vártak el tőlük.5 Ironikus módon a Pew Research Center (Pew Kutatási Központ) kutatási eredménye szerint az amerikai felnőttek többsége (56 százaléka) úgy látja, hogy a szülők túl kevés nyomást helyeznek a diákokra.6 Mindössze 15 százalékuk érezte úgy, hogy a szülők túl nagy nyomást gyakorolnak a diákokra. Ugyanakkor a kínai, indiai és japán felnőtteknél pont fordított a helyzet: a felsorolt országokban vizsgált felnőttek 63, 61, illetve 59 százaléka szerint a szülők túl nagy nyomást helyeznek a diákokra.

A szülői nyomás érzékelésével és alkalmazásával kapcsolatos kulturális különbségek ellenére sem tagadhatjuk, hogy a jelenség világszerte komoly károkat okoz a fiataloknak. A kreatív újságírók és a diplomás mentális egészségügyi szakemberek a fiatalok által érzékelt növekvő nyomás láttán online és nyomtatott formában is előálltak egy sor hasznos tanáccsal az iskolai, sporttal kapcsolatos, művészi és társadalmi stressz leküzdésére. Arról azonban egyikük sem beszélt, hogyan lehetne már eleve megelőzni a szülői nyomást. Ennek oka szerintünk az, hogy nem is lehet megelőzni. Továbbá az a véleményünk, hogy a probléma csak súlyosbodni fog, amíg a szülők meg nem értik, hogy a szülői nyomás elkerülhetetlen, és amíg nem próbálják minden igyekezetükkel egészséges nyomássá alakítani az ártalmas nyomást.

A szülők azért helyeznek nyomást a gyerekeikre, mert törődnek velük. Ezen semmiféle blogbejegyzés, fókuszcsoport vagy tudományos vizsgálat nem változtathat. Arról nem beszélve, hogy a szülők maguk is komoly személyes és szakmai nyomás alatt élnek. Többségünk annak alapján ítéli meg magát – és sejti mások értékítéletét –, hogy a gyermeke hogyan teljesít. A mentális egészségügyi szakemberek és a tanárok még mindig nem állapodtak meg a nyomás „megfelelő” mértékében. Nem változott semmi. Mostanáig.

A szülői nyomás kényes művészete megfújja a harsonákat: ne hibáztassuk többé a szülőket olyasmiért, ami természetes, felejtsük el végre a hibás kérdést. Felejtsük el, hogy „mekkora szülői nyomás számít túl soknak?”. Tartozunk a gyerekeinknek és magunknak a „milyen típusú szülői nyomás egészséges?” és az ezzel összefüggő „hogyan alakíthatja át a szülő a káros nyomást egészséges nyomássá?” kérdéssel. A válaszok izgalmasak, reményt adnak és gyakorlatiasak. Ha az olvasó csak kicsit is hajlandó változtatni, ez a könyv neki szól.

Gloria története bepillantást enged egy nyomás alatt lévő szülő életébe. A lányának szentelte magát, és fejest ugrott Liz iskolai életébe. A lelkesedése talán túlzó, de az azért még nem világos, hogy Gloria viselkedése miatt Liz miért kacérkodik az öngyilkossággal. Hogy megértsük a károkat, meg kell ismernünk a gyermek nézőpontját is. Tudnunk kell, milyen érzéseket kelt a Lizre nehezedő szülői nyomás.

LIZ – TIZENHAT ÉVES DIÁK

Liz hónapokig próbált egyedül megküzdeni az érzéseivel, de aztán jelentkezett a pszichológiai szakszolgálatnál, mert úgy érezte, „kettős átok” sújtja: „Belebolondulok, hogy kitűnő legyek, de ha a szüleim tudnák, hogy pszichológushoz fordultam, abba ők bolondulnának bele. Most szabadidőm van, magolhatnám a bioszt vagy gyakorolhatnám Csajkovszkijt. És biztos tudja, hogy a mentális egészségügyi probléma – vagy bármilyen probléma – szaftos pletykát jelent a többi anyukának.” Liz egy pillanatra elhallgat. „Tulajdonképpen nem is kettős, hanem tripla átok ez. Most már tudjuk, miért gondolok a halálra, dr. Thurber.”

Amikor rákérdezek, honnan értesülhetnének a többi diák szülei arról, hogy pszichológushoz jár, Liz döbbenten néz rám. „Alkalmazásokon keresztül, dr. Thurber. Alkalmazások segítségével.”

Évek óta tudom, hogy amint a gyerekek intézménybe kerülnek – óvodába, iskolába, egyetemre –, a szülők okostelefonos üzenetküldő alkalmazásokkal beszélik meg a gyerekek tapasztalatait. Ázsiában, Afrikában és Dél-Amerikában a szülők többsége WhatsAppot használ. Kínában, Koreában és Japánban a WeChat, a Kakao Talk, illetve a Line a legnépszerűbb alkalmazás. Az észak-amerikai, ausztrál és európai szülők a Facebook Messengert és a WhatsAppot használják; az angol anyanyelvű szülők inkább Facebook-oldalakon és a (Facebook tulajdonában lévő) Instagramon hencegnek leszármazottaik sikereivel, de kevésbé szervezetten, mint az erre szolgáló üzenetküldő alkalmazások felhasználói. Mindez nagyon gyorsan történik. 2018. december 13-án például a Harvard Egyetem értesítette azt a 935 korán jelentkezőt, akiket 6958 felvételiző közül felvettek. Másnap már működött és gyorsan 490 tagúra gyarapodott a 2023-as Végzős Harvardi Évfolyam Szülei elnevezésű Facebook-csoport.

A szülők különböző platformokat használnak, de az online közösségek látszólagos célja nem változik: egymás jókedvű támogatása és az iskolai információk megosztása. A valóságban azonban Liz elmeséli az anyukájának, hogy 98 százalékos lett a számtandolgozata, az anyukája pedig másodpercekkel később már küldi is az eredményt a többi anyukának. A gyengébb eredményeket természetesen nem osztják meg egymással – ez a gyakorlat tökéletesen illeszkedik ahhoz a világméretű trendhez, hogy kozmetikázzuk a virtuális életünket és felnagyítjuk a teljesítményünket.

Az igazi veszélyt az jelenti, hogy Liz édesanyja ismeri a lánya iskolai és/vagy LMS-fiókjának jelszavát. A diákok többsége csak enyhe kontrollként éli meg, hogy a szüleik tudnak a házi feladatról és a beadási határidőkről. Az osztályzat azonban más lapra tartozik, legalábbis ebben az életkorban. Sok szülő tudatosan vagy tudat alatt úgy gondolja, hogy az osztályzat a teljesítményt, a teljesítmény pedig a tehetséget tükrözi. A tehetség segít, hogy a gyermek bejusson a legjobb iskolák valamelyikébe, a legjobb iskolák pedig – a középiskolák és az egyetemek egyaránt – a tekintély nemzetközi jelképei. A tekintély persze bizonyos körökben fontos lehet, de az életet nem oldja meg. Hogy jutottunk el oda, hogy a gyerekek iránt érzett büszkeségünkben már fontosabb a diplomán szereplő iskola, mint a diplomán szereplő diák neve?

Liz sóhajt, és felvonja a szemöldökét. „Anyukám persze tudja, mikor írunk dolgozatot. A dolgozat másnapján nagyjából félóránként belép, hogy rögtön lássa az osztályzatot, amint a tanár feltölti. A dolgozatok felénél – és ez csak az őrület egy kis része, Thurber doktor – a többi szülő és diák előbb tudja az osztályzatomat, mint én.”

„Tehát az anyukád már akkor belép az üzenetküldő csoportba, és közzéteszi a jegyedet egy vagy több szülői csoportban, amikor te még nem is láttad az osztályzatot” – felelem, hogy összefoglaljam és egyben megértsem a dolgot.

„Így van. Előfordul, hogy csak beszámol a sikeremről, de nem ír mellé pontszámot. Akárhogy is, az anyukák elmondják a gyerekeiknek, hányast kaptam, hogy jól sikerült-e vagy sem, pedig technikailag semmi közük hozzá.”

„Nem csak technikailag. Etikailag sem.” Megpróbálok empatikus, de nem túl döbbent vagy ítélkező lenni.

„Nem tudom, mi zavar jobban – folytatja Liz –, az, hogy a többiek odajönnek, és gúnyosan kijelentik: »Hallom A–-t kaptál a legutóbbi matekdolgozatra. Mit nem értettél?«, vagy az, hogy ezek a gyerekek is azt a hülyeséget hallgatják a szüleiktől: »Hallottam, hogy X A-t kapott. Te is kaphatnál A-t, ha többet tanulnál. Talán hiba volt ebbe a drága iskolába küldeni téged.«”

Liz most már halkabban, elgondolkozva beszél. „Nem csoda, hogy minden második barátom öngyilkosságot fontolgat. Szarrá tanulják magukat – elnézést a kifejezésért –, négy órát alszanak éjjel, és azok, akiknek elvileg a legjobban kellene támogatniuk őket, ilyeneket mondanak: »Nem tanulsz eleget.« »Nem érdemes fizetni a tandíjadat.« »Szégyent hozol a családra.«”

„Mindenki nyomást helyez rád: a szüleid, az osztálytársaid, a tanáraid és te magad is – mondom egyre tehetetlenebbül. – Néha megszégyenítenek.”

„Nagyon sok gyerekre nyomást helyeznek a szülők. Ezzel megbirkózom, még akkor is, ha fenyegetőznek, hogy ha B-t kapok, kivesznek a suliból. Biztos nem most hall ilyesmit először, Thurber doktor. »Nem azért fizetünk ennyi tandíjat, hogy B-t kapj, és valami nevesincs egyetemre járj.«” Liz felnéz, látom, hogy könnybe lábad a szeme. Folytatja: „Az a legrosszabb, hogy nyomást érzek emiatt a… versengés… vagy összehasonlítgatás miatt, és ezt kizárólag a szülők gerjesztik.”

„És a szüleid úgy tesznek, mintha mindent egy lapra kellene föltenned” – felelem.

„Pontosan – mondja Liz. – Ha nem kerülök be ebbe vagy abba az iskolába – és mindketten tudjuk, melyik iskolákra gondolok, Thurber doktor –, egy csődtömeg vagyok. Minek folytassam?”

„Valószínűleg nehéz a tanulásra összpontosítani, amikor a siker definíciója ennyire szűk, a tét pedig hatalmas.” Valószínűtlennek tartom, hogy a sok B miatt a szülei kivennék az iskolából, de ha ő ettől tart, neki ez a realitás.

„Üdvözlöm az életemben” – mondja Liz gúnyos mosollyal. Hátrahajtja a fejét, és tágra nyitja a szemét, hogy ne gördüljenek elő a könnycseppek.

„Mindenesetre örülök, hogy eljöttél – mondom neki. – Nehéz helyzetben vagy, és látom, hogy a körülmények hatására változik a véleményed az iskoláról… és magadról is. És, gondolom, a szüleidről is.”

Amikor jelzem neki, hogy a beszélgetéseink titkosak és ingyenesek is (pontosabban fedezi őket az éves diákbiztosítás), Liz tiltakozik. „Figyelik a telefonomat, Thurber doktor. Tudják, hogy itt vagyok az orvosiban. De ne aggódjon! Végiggondoltam mindent. Majd azt hazudom nekik, hogy náthás vagyok.” A következő kérdésemet megelőzve Liz hozzáteszi: „És nem kapcsolhatom ki a telefonomat, mert akkor még jobban gyanakodnának.”

A Lizre nehezedő szülői nyomás konkrét és tekintélyelvű, és csak súlyosbítja, hogy azonnal és nyilvánosan összemérik a társaival és saját, mostanáig kitűnő teljesítményével.

„El sem tudja képzelni, milyen ez – mondja Liz. – Minél jobb eredményt érek el, annál jobban szorongok, hogy a következő félévben vagy akár a következő dolgozatnál rosszabbul teljesítek majd. Múlt év végén még a pályaválasztási tanácsadóm is azt mondta, hogy gratulál a 94 százalékos átlagomhoz, de nehogy rontsak, mert akkor a felvételi bizottság elgondolkozik, hogy mi történhetett. Erről jut eszembe, gyakorolnom kell a latint. Nem baj, ha csak harminc percet beszélgetünk?”

Lapos közhely jut csak eszembe, a hullámvasutat emlegetem, hogy színes metaforával ragadjam meg az érzelmeit. „Nem – tiltakozik Liz. – A hullámvasút hol felfelé, hol lefelé tart, és egyszer mindenképpen megáll. Az én rakétám viszont folyamatosan gyorsul. Nem szállhatok le róla, és azt sem tudom, mikor esik szét, mikor éri el a tűréshatárát.”

Az ülés hátralévő részében felmérem Liz hangulatát. A krónikus stressz és az egészségtelen nyomás hatására a depresszió klasszikus tünetei jelentkeznek nála: szomorú, nem talál örömet a korábban élvezetet nyújtó tevékenységekben, alacsony az energiaszintje és a belső motivációja, nehezére esik a koncentrálás, változékony az étvágya és álmatlanság gyötri. Kimerültnek látszik, de nem alszik el az órákon. Rendesen jár az óráira, jól teljesít, ezért a mentora és a tanárai sem figyeltek fel súlyos depressziójára. Még a három legjobb barátja – kettejükkel együtt él a kollégiumban, a harmadikat az iskolai újság szerkesztőségéből ismeri – sem vette észre, hogy baj van, legalábbis nem hozták szóba. Liz elmeséli nekem, hogy néha kilátástalannak érzi az életét, de nem akar kárt tenni magában, nem akarja megölni magát. Ennek ellenére kétszer is meggyőződöm róla, hogy el tudja érni az ügyeletes pszichológust, ajánlok néhány egészséges megküzdési mechanizmust, és örömmel veszem, hogy igent mond egy újabb találkozóra.

Jegyzetek

BEVEZETÉS: A SZÜLŐI NYOMÁS JÁRVÁNYA

1Whiting, B. B. – Whiting, J. W. M.: Children of Six Cultures: A Psycho-Cultural Analysis. Cambridge, MA, Harvard University Press, 1975.

2Yamamoto, Y. – Holloway, S. D.: Parental Expectations and Children’s Academic Performance in Sociocultural Context. Educational Psychology Review, 22 (3), 2010, 189–214.

ELSŐ FEJEZET: GLORIA ÉS LIZ

1Smith, L.: College Admissions Bribery Scheme Affidavit (PDF). Washington Post, 2019. március 12.

2Novotney, A.: Students Under Pressure. Monitor, 45 (8), 2014.

3American Psychological Association: Survey Shows Teen Stress Rivals That of Adults. 2014, letöltve 2019. november 11., apa.org/news/press/releases/2014/02/teen-stress.

4Lebowitz, S.: 7 Ways Life Is Harder for Millennials Than It Was for Their Parents. BusinessInsider.com. 2018, letöltve 2020. július 11., https://www.businessinsider.com/millennials-lives-compared-to-gen-x-baby-boomers-did-2018-3.

5Miller-Day, M.: Parental Pressures a Major Factor for Female College Students Considering Suicide. Penn State News, 2003, letöltve 2019. november 17.

6Wike, R. – Horowitz, J. M.: Parental Pressure on Students. Pew Research Center. 2008, letöltve 2019. november 17., pewresearch.org/global/2006/08/24/parental-pressure-on-students.1

Kiegészítő jegyzetek

1 Kosztolányi Dezső fordítása.

2 Az amerikai rendszerben az A a legjobb, az F a legrosszabb jegy. Mínusz-, illetve pluszjellel tovább súlyozható az osztályzat. – A ford.

Tartalom

A szerzők jegyzete – A történetünk és a stílusunk (…és néhány tisztázandó fogalom)

Bevezetés: A szülői nyomás járványa – Baj van, de nem a szülők tehetnek róla

Első fejezet: Gloria és Liz – A szülői nyomás két nézőpontból

Második fejezet: Különböző élethelyzetek – Két gyereknevelési paradoxon

Harmadik fejezet: Terelgesd tovább – Egészséges és ártalmas nyomás

Negyedik fejezet: Hibáztasd magad – A szülői nyomás első lépése

Ötödik fejezet: A legjobb teljesítményüket várd el, ne a legjobb teljesítményt – Hogyan keltsd fel az érdeklődésüket és motiváld őket

Hatodik fejezet: Tigrisek, delfinek és medúzák – Hogyan befolyásolja a nevelési stílus a gyerekek alkalmazkodóképességét

Hetedik fejezet: Fogalmazz meg szelídebb alapelvárásokat – Az abszolút legjobb helyett törekedj a személyes legjobbra

Nyolcadik fejezet: Fokozd a melegséget – Alakítsd gyengéd érzelemkifejezéssé a nonverbális nyomást

Kilencedik fejezet: Tekerd fel a hőfokot – A szíved mélyéről, ne agyból érzékeltesd a melegséget

Tizedik fejezet: Érd el, hogy tiszteljen, ne lázadjon ellened – Kapcsolatépítés a gyerekek titkos kódjának megfejtésével

Tizenegyedik fejezet: Dicsérj, kritizálj és kérdezz hatásosan – Hogyan alakíthatsz ki mély kommunikációt a gyermekeddel

Tizenkettedik fejezet: Higgy benne – Bízz a gyermeked sikerében, és ne legyél tolakodó

Tizenharmadik fejezet: Nyisd meg az elméd és a szíved – A szociokulturális nyomás okozta károk orvoslása

Tizennegyedik fejezet: Terelgesd bátran – A kényes művészet a gyakorlatban

Epilógus: Kérés a szülőkhöz és a pedagógusokhoz – Hogyan ártalmatlaníthatjuk az ártalmas nyomás forrásait

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Proza Libre – SIL Open Font License