Robert Greene

The 33 Strategies of War

A háború 33 stratégiája

Copyright © Robert Greene and Joost Elffers, 2006

First Publish in the United Stated in 2006 by

Viking Penguin, an imprint of Penguin Random House LLC, 2006

All rights reserved

Hungarian translation © Bartók Imre, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804078

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Napóleonnak, Szun-cének, Athéné istennőnek és a macskámnak, Brutusnak

TARTALOM

ELŐSZÓ 15. oldal

I. RÉSZ – ÖNÁLLÓ HADVISELÉS

1. 28. oldal

ÜZENJ HADAT ELLENSÉGEIDNEK: A KIÉLEZÉS STRATÉGIÁJA

Az élet szüntelen harc és konfliktus, és nem vívhatjuk meg harcainkat kellő hatékonysággal anélkül, hogy azonosítanánk az ellenségeinket. Tanuljuk meg, hogy füstöljük ki őket rejtekhelyükről, és vegyük észre azokat a jeleket és mintákat, amelyek elárulják szándékaikat! Miután felismertük, hogy kivel állunk szemben, magunkban üzenjünk nekik hadat! Ellenségeink ettől kezdve célt és irányt adnak létezésünknek.

2. 45. oldal

NE AZ UTOLSÓ CSATÁNKAT VÍVJUK ÚJRA: A GERILLA STRATÉGIÁJA

A múlt sokszor visszahúz és nyomorúsággal tölt el bennünket. Tudatosan hadat kell viselnünk a múlt ellenében, és arra kényszeríteni magunkat, hogy mindig a jelenre koncentráljunk. Legyünk kíméletlenek magunkkal szemben; ne ismételgessük a jól bejáratott módszereket! Folytassunk gerillaháborút, amelyben nincsenek állandó frontvonalak, hanem minden folyékony és mozog!

3. 61. oldal

AZ ESEMÉNYEK ZŰRZAVARÁBAN SE VESZÍTSÜK EL LÉLEKJELENLÉTÜNKET: AZ ELLENSÚLYOZÁS STRATÉGIÁJA

A harc hevében a tudat sokszor elveszíti kiegyensúlyozottságát. Létfontosságú, hogy megőrizzük lélekjelenlétünket, és a körülményektől függetlenül is mentális képességeink legteljesebb birtokában legyünk. Eddzük meg elménket azzal, hogy állandóan új kihívások elé állítjuk magunkat! Tanuljuk meg kellő távolságból szemlélni a harcmező káoszát!

4. 81. oldal

TEREMTSÜK MEG A SÜRGETÉS ÉS A KÉTSÉGBEESÉS ÉRZETÉT: A VESZEDELEM STRATÉGIÁJA

Mi vagyunk önmagunk legnagyobb ellenségei. Értékes időt fecsérelünk el a jövőről szőtt ábrándokra ahelyett, hogy a jelennel foglalkoznánk. Szakítsuk el a múlthoz fűződő kötelékeinket, és fedezzünk fel ismeretlen vidékeket! Sétáljunk önként a „veszedelembe”, amelyekben a hátunkat falnak vetve, tíz körömmel kell küzdenünk az életben maradásért!

II. RÉSZ – SZERVEZETT (CSOPORTOS) HADVISELÉS

5. 100. oldal

KERÜLJÜK EL A „CSOPORTGONDOL” CSAPDÁJÁT: A PARANCS ÉS AZ ELLENŐRZÉS STRATÉGIÁJA

Minden csoport vezetésének problémája, hogy a csoportban részt vevők óhatatlanul egyéni érdekeket is követnek. Olyan hierarchiát kell létrehoznunk, amelyben a beosztottaink úgy teljesítik a parancsainkat, hogy nem érzik nyűgnek az irányításunkat! Teremtsük meg számukra annak érzetét, hogy jelentős ügyért küzdenek, de ne essünk a „csoportgondol”, vagyis a közös döntéshozatal irracionalitásának csapdájába!

6. 118. oldal

APRÓZZUK FEL ERŐINKET: AZ ELLENŐRZÖTT KÁOSZ STRATÉGIÁJA

A háború kritikus összetevője a gyorsaság és az alkalmazkodóképesség – az a képesség, hogy gyorsabban mozogjunk és hozzunk döntéseket, mint az ellenségünk. Ennek érdekében aprózzuk fel erőinket független csapatokra, amelyek önmaguktól is képesek a cselekvésre! Erőink legyenek képesek a kitérésre, és töltse el őket önbizalommal a hadjárat szelleme; adjunk nekik célt és küldetést, majd hagyjuk, hogy tegyék a dolgukat!

7. 131. oldal

TEGYÜK HÁBORÚNKAT KERESZTES HADJÁRATTÁ: MORÁLIS STRATÉGIÁK

Mások motiválásának és a morál fenntartásának titka annak elérésében rejlik, hogy kevesebbet töprengjenek saját magukról és a helyzetükről, és többet gondoljanak a csoportra! Szerettessük meg velük ügyünket, és hirdessünk keresztes hadjáratot gyűlölt ellenségünk ellen! Érjük el, hogy saját túlélésüket az egész hadsereg sikerének szempontjából is kulcsfontosságúnak érezzék!

III. RÉSZ – VÉDEKEZŐ HADVISELÉS

8. 156. oldal

GONDOSAN VÁLASSZUK MEG HARCAINKAT: A TÖKÉLETES GAZDASÁGOSSÁG STRATÉGIÁJA

Mindannyiunknak megvannak a magunk korlátai – erőforrásaink és képességeink végesek. Ismernünk kell ezeket a korlátokat, és gondosan meg kell válogatnunk, hogy mely összecsapásokat vállaljuk. Tartsuk szem előtt, hogy milyen rejtett velejárói vannak a háborúnak: az elvesztegetett idő, a politikai következmények, a megkeseredett és bosszúra szomjazó ellenség. Olykor jobb a kivárás, ami alatt láthatatlan eszközökkel áshatjuk alá ellenségeink erejét ahelyett, hogy közvetlenül rajtuk ütnénk.

9. 174. oldal

ÁLLÍTSUNK MINDENT A FEJE TETEJÉRE: AZ ELLENTÁMADÁS STRATÉGIÁJA

Ha mi tesszük meg az első lépést – mi kezdeményezzük a támadást –, azzal sokszor máris hátrányos helyzetbe hozzuk magunkat: ilyenkor feltárjuk stratégiánkat, és korlátozzuk saját további lehetőségeinket. Ehelyett fel kell ismernünk, hogy milyen erő rejlik abban, ha visszafogjuk csapatainkat, és hagyjuk, hogy a másik cselekedjen elsőként; így kellő mozgásterünk marad arra, hogy a legjobb szögből indítsunk ellentámadást. Ha ellenfeleink agresszívak, csaljuk őket lépre, hogy elhamarkodottá váljanak, és felfedjék gyengeségeiket!

10. 193. oldal

LEGYEN JELENLÉTÜNK FENYEGETŐ: AZ ELRETTENTÉS STRATÉGIÁJA

Az agresszorok elleni legjobb módszer, ha elejét vesszük, hogy egyáltalán ránk támadjanak. Tegyünk szert különleges hírnévre, és hitessük el környezetünkkel, hogy egy kissé őrültek vagyunk! Győzzük meg róla ellenségeinket, hogy nem érdemes velünk ujjat húzni. Sokszor hasznosabb bizonytalanságban tartani a másikat, mint nyíltan fenyegetőzni: ha nem lehet biztos afelől, hogy milyen árat kell fizetnie egy esetleges támadásért, jó eséllyel nem is próbálkozik ilyesmivel.

11. 212. oldal

CSERÉLJÜK IDŐRE A TERET: A TÁVOLSÁGTARTÁS STRATÉGIÁJA

A veszedelmes ellenféllel szemben a visszavonulás nem gyengeség, hanem erő. Ha ellenállunk a kísértésnek, hogy rögtön válaszoljunk az agresszor lépésére, azzal értékes időt nyerünk a magunk számára, ami alatt rendezhetjük a sorainkat, átgondolhatjuk terveinket, és kellő perspektívára tehetünk szert. Olykor azzal érhetjük el a legtöbbet, ha semmit sem teszünk.

IV. RÉSZ – TÁMADÓ HADVISELÉS

12. 225. oldal

VESZÍTSÜNK CSATÁT, HOGY MEGNYERJÜK A HÁBORÚT: A NAGYSZABÁSÚ STRATÉGIA

A nagyszabású stratégia annak művészete, hogy túllássunk a konkrét ütközeten, és a nagyobb összefüggésekre is tekintettel legyünk. A végső célra kell figyelnünk, és mindent ennek alárendelni. Hagyjuk meg másoknak, hogy belevesszenek a harc fordulataiba, és örvendezzenek jelentéktelen diadalaik fölött! A nagyszabású stratégia el fogja hozni a végső dicsőséget, és mi nevetünk utoljára.

13. 251. oldal

ISMERJÜK KI ELLENSÉGÜNKET: A HÍRSZERZÉS STRATÉGIÁJA

Ne az ellenséges hadsereg, hanem irányítójának tudata legyen az elsődleges célpontunk! Ha megértjük észjárását, akkor megleljük a kulcsot ahhoz, hogy megtévesszük és figyelemmel kísérjük ellenségünket. Képezzük ki magunkat arra, hogy olvassunk mások gondolataiban, és vegyük észre a jeleket, amelyekkel öntudatlanul is elárulják legbensőbb érzéseiket és szándékaikat!

14. 270. oldal

KEREKEDJÜNK FELÜL AZ ELLENÁLLÁSON A GYORSASÁG ÉS A MEGLEPETÉS EREJÉVEL: A VILLÁMHÁBORÚS STRATÉGIA

Egy olyan világban, ahol az emberek többsége állandóan tétovázik és túlságosan óvatos, a gyorsaságban páratlan erő rejlik. Ha még azelőtt lesújtunk, hogy ellenségünknek lehetősége volna felkészülni a támadásunkra, azzal felkavarjuk és kizökkentjük az egyensúlyából, és így jóval könnyebben fog hibázni, mint egyébként.

15. 280. oldal

A DINAMIKA ELLENŐRZÉSE: A KÉNYSZERÍTÉS STRATÉGIÁI

Az emberek szüntelenül azon mesterkednek, hogy ellenőrzést gyakorolhassanak felettünk. Az egyedüli módja, hogy ezt megakadályozzuk, ha agyafúrtabb és alattomosabb módon igyekszünk szert tenni a kontrollra. Ahelyett, hogy megpróbálnánk a másik minden lépését felügyelni, inkább magát a kettőnk közti kapcsolatot igyekezzünk meghatározni! Manőverezzünk úgy, hogy befolyásolhassuk ellenfeleink tudatát, hogy megtaláljuk érzelmi nyomógombjaikat, és kényszerítsük hibára őket!

16. 302. oldal

ÜSSÜNK ODA, AHOL A LEGJOBBAN FÁJ: A SÚLYPONT STRATÉGIÁJA

Minden ember hatalmának és erejének megvan az a forrása, amelytől a leginkább függ. Ha riválisainkra pillantunk, tekintsünk a felszín alá, és igyekezzünk meglelni ezt az erőforrást, ezt a gravitációs központot, amely az egész építményt összetartja! Ha erre a pontra mérünk csapást, azzal rendkívüli fájdalmat okozhatunk. Találjuk meg, hogy mi a legfontosabb a másiknak, és mit védelmez a legeltökéltebben: pontosan ez lesz az, ahová céloznunk kell.

17. 314. oldal

ARASSUNK FOKOZATOS GYŐZELMET: AZ OSZD MEG ÉS URALKODJ!
STRATÉGIÁJA

Sose hagyjuk magunkat megfélemlíteni az ellenségtől! Ehelyett tekintsük át az egészet alkotó részeket! Ha sikerül ezeket elválasztani egymástól, elégedetlenséget és viszályt szíthatunk a soraikban, és még a legfélelmetesebb hadsereget is legyőzhetjük. Ha kihívással nézünk szembe, igyekezzünk azt kisebb, könnyebben kezelhető részekre bontani!

18. 335. oldal

TÁMADJUK AZ ELLENSÉG VÉDTELEN OLDALÁT: A MEGFORDÍTÁS STRATÉGIÁJA

Ha közvetlenül támadást intézünk a másik ellen, azzal csak felszítjuk az ellenállását, és megnehezítjük a saját dolgunkat. Létezik jobb megoldás: irányítsuk ellenségünk figyelmét a frontvonalra, majd támadjunk arról az oldalról, amely felől a legkevésbé számít rá! Állítsunk kelepcét, hogy ellenségünk feltárja gyengeségeit, majd kapjuk oldalba a csapatait!

19. 352. oldal

AZ ELLENSÉG BEKERÍTÉSE: A MEGSEMMISÍTÉS STRATÉGIÁJA

Ellenfeleink rögtön nekünk rontanak, amint rést találnak a pajzsunkon – inkább ne tegyük meg nekik ezt a szívességet! A kulcs, hogy mi kerítsük be a másikat, vagyis gyakoroljunk rá nem szűnő nyomást minden oldalról, és zárjuk el az útját a külvilághoz! Amikor aztán ellenségünk meginog elhatározásában, húzzuk szorosabbra a hurkot, és semmisítsük meg maradék akaraterejét is!

20. 366. oldal

A GYENGESÉG KIKÉNYSZERÍTÉSE: A VETÉS ÉS AZ ARATÁS STRATÉGIÁJA

Bármilyen erősek is legyünk, a másokkal folytatott vég nélküli hadakozás óhatatlanul kimerítő és költséges tevékenység, amely idővel még a képzelőerőnktől is megfoszt bennünket. Ezért a bölcs stratégák inkább a manőverezés művészetét gyakorolják, és még a tényleges ütközet előtt megtalálják a módját, hogy gyengébb pozícióba csalják ellenségüket, nagyban megkönnyítve a saját dolgukat. Állítsuk dilemmák elé ellenségeinket, és mutassunk be olyan manővereket, amelyekre csak rossz válaszok adhatók!

21. 392. oldal

TÁRGYALÁS ÉS NYOMÁSGYAKORLÁS: A DIPLOMÁCIAI HADVISELÉS
STRATÉGIÁJA

A tárgyalások előtt és közben továbbra is nyomást kell kifejtenünk a másikra, és kikényszerítenünk, hogy ellenfelünk elfogadja a feltételeinket. Minél többet veszünk el tőle, annál többet adhatunk vissza a jelentéktelen engedmények keretei között. Mutatkozzunk keménynek és állhatatosnak, és tárgyalópartnereink már azelőtt reszketni fognak tőlünk, hogy egyáltalán találkoznának velünk.

22. 410. oldal

MINDIG TUDJUK, MIKOR KELL BEFEJEZNI: A KILÉPÉS STRATÉGIÁJA

Az alapján fognak megítélni bennünket, hogy miként tudjuk befejezni a hadműveletet. Egy konfliktus zűrzavaros vagy részleges lezárása még hosszú évek múltán is érezteti hatását.
A helyes befejezés művészete abban áll, hogy felismerjük, mikor kell megállni. Az a stratégiai bölcsesség csúcsa, ha elkerüljük a kiúttalan ütközeteket és konfliktusokat.

V. RÉSZ – ALTERNATÍV (ALATTOMOS) HADVISELÉS

23. 431. oldal

HOZZUK LÉTRE A VALÓSÁG ÉS A FIKCIÓ TÖKÉLETES SZÖVEDÉKÉT:
A TÉVES ÉSZLELÉS STRATÉGIÁI

Mivel egyetlen élőlény sem élhet túl anélkül, hogy látná vagy érezné, ami körülötte zajlik, így aztán bölcsen tesszük, ha megnehezítjük ellenségeinknek saját környezetük megismerését; ideértve természetesen a saját áskálódásainkat is. Tegyünk eleget elvárásaiknak, teremtsünk olyan valóságot, amely megfelel a vágyaiknak, és könnyen rászedhetjük őket! Szerezzünk ellenőrzést a másik felett azáltal, hogy uraljuk valóságértelmezését!

24. 450. oldal

A VÁRATLAN HÚZÁSOK EREJE: A MEGSZOKOTT ÉS A RENDKÍVÜLI
VÁLTOGATÁSÁNAK STRATÉGIÁJA

A többiek azt várják, hogy magatartásunk a már ismert mintákhoz fog illeszkedni, stratégaként azonban a feladatunk abban áll, hogy felforgassuk a másik előzetes várakozásait. Először is tegyünk valami megszokottat és hétköznapit, amivel megerősítjük a rólunk alkotott képüket, majd ezután lepjük meg őket valami szokatlannal és rendkívülivel. Annál nagyobb lesz a riadtság, minél váratlanabbat teszünk. Olykor – ha arra számítanak a legkevésbé – éppen a megszokott lehet a legváratlanabb.

25. 476. oldal

TEGYÜNK SZERT MORÁLIS FÖLÉNYRE: AZ ERÉNY STRATÉGIÁJA

A politika világában ügyelnünk kell arra, hogy az általunk képviselt ügy mindig igazságosabbnak és fontosabbnak tűnjön az ellenfelünk céljainál. Ha kétségbe vonjuk ellenfelünk motivációit vagy egyenesen gonosznak állítjuk be a másikat, megtizedelhetjük támogatóinak bázisát, egyúttal több mozgásterünk lesz a manőverezésre. Ha pedig mi magunk kerülünk morális össztűz alá egy ravasz ellenségünk részéről, ne siránkozzunk és ne is bosszankodjunk: inkább harcoljunk tűzzel a tűz ellen!

26. 492. oldal

NE KÍNÁLJUNK KÖNNYŰ CÉLPONTOT: AZ ÜRESSÉG STRATÉGIÁJA

Az üresség érzete – a némaság, az elszigeteltség, a visszavonulás – az emberek többsége számára elviselhetetlen. Ne adjunk támadási felületet ellenségünknek, amelynek könnyűszerrel nekironthatna! Legyünk veszedelmesek, de térjünk ki, amikor csak szükséges, majd nézzük végig, ahogy az ellenséget üldözésünk közben bekebelezi az üresség. A frontális támadás helyett törekedjünk kellemetlen és fájdalmas oldalvágásokra.

27. 509. oldal

TEGYÜNK ÚGY, MINTHA MÁSOKÉRT DOLGOZNÁNK, MIKÖZBEN A SAJÁT ÉRDEKEINKET TARTJUK SZEM ELŐTT: A SZÖVETSÉG STRATÉGIÁJA

Saját ügyünket azzal mozdíthatjuk előre a legkevésbé fáradságos és legkevesebb vérontással járó módon, ha folyamatosan bővítjük szövetségeink hálózatát. Amennyiben másokra támaszkodva kiegyenlítjük hiányosságainkat, lehetőségünk lesz velük elvégeztetni a piszkos munkát, és elérhetjük, hogy ők vívják meg a harcainkat helyettünk. Mindeközben készen kell állnunk arra is, hogy olykor viszályt szítsunk szövetségeseink között, és ezzel meggyengítsük és elszigeteljük őket egymástól.

28. 530. oldal

ADJUNK KÖTELET RIVÁLISAINKNAK, AMELLYEL FELLÓGATHATJÁK
MAGUKAT: A FENSŐBBSÉG STRATÉGIÁJA

Az életben sokszor nem a külső ellenség, hanem azok az állítólagos kollégáink és barátaink jelentik a legnagyobb veszedelmet, akik úgy tesznek, mintha a közös ügyért fáradoznának, miközben titokban minden lépésünket szabotálni akarják. Igyekezzünk kétségeket és bizonytalanságot ébreszteni ezekben a riválisainkban, tegyük őket túlságosan óvatossá, és kényszerítsük védekezésre! Gondoskodjunk róla, hogy saját önpusztító késztetéseik váljanak a végzetükké – lógassák csak fel magukat, mi pedig ártatlanul hagyjuk el a helyszínt!

29. 550. oldal

HALADJUNK KIS LÉPÉSEKBEN: A FAIT ACCOMPLI STRATÉGIÁJA

A túlságosan direkt hatalomátvétel és az üstökösszerű felemelkedés kockázatokat rejthet, hiszen irigységet, bizalmatlanságot és gyanakvást szül. Sokszor az a legjobb megoldás, ha kis lépésekben haladunk. Egyszerre mindig csak kisebb területeket foglaljunk el, és használjuk ki, hogy a többségnek rövid az emlékezete! Ha így teszünk, még azelőtt kiépíthetjük birodalmunkat, hogy riválisaink egyáltalán észbe kapnának.

30. 562. oldal

HATOLJUNK BE ELLENSÉGEINK TUDATÁBA: KOMMUNIKÁCIÓS STRATÉGIÁK

A kommunikáció is egyfajta háború, amelynek harctere azoknak az embereknek a tudata, akik felett befolyást akarunk szerezni. A cél nem kevesebb, mint hogy áttörjük védelmüket, és megszálljuk az elméjüket. Tanuljuk meg, hogy miként hinthetjük el gondolatainkat az ellenséges vonalak mögött, hogyan juttathatunk át üzeneteket a repedéseken, réseken keresztül, és miként érjük el, hogy a másik pontosan a céljainknak megfelelő következtetéseket vonja le az eseményekből – és mindeközben úgy érezhesse, hogy minderre magától jött rá.

31. 580. oldal

PUSZTÍTÁS BELÜLRŐL: A BELSŐ FRONTVONAL STRATÉGIÁJA

Ha sikeresen beszivárgunk az ellenséges vonalak mögé, és belülről semmisítjük meg ellenállásukat, akkor semmit sem adunk ellenfelünknek, amire érdemben reagálhatna – márpedig a háborúban ez jelenti a legnagyobb előnyt. Ne akarjuk erővel elvenni, amire szükségünk van, inkább csatlakozzunk a másikhoz, majd tegyük fokozatosan magunkévá óhajunkat, vagy várjuk ki a megfelelő pillanatot a puccs végrehajtására!

32. 596. oldal

HÓDOLJUNK BE, HOGY URALKODHASSUNK: A PASSZÍV-AGRESSZÍV
STRATÉGIA

Egy olyan világban, ahol a politikai megfontolások kiemelt jelentőséggel bírnak, az agresszió leghatékonyabb formái rejtve maradnak mások elől: az engedékeny, olykor hódolat- és szeretetteljes álca mögött jóval eredményesebben munkálkodhatunk. A passzív-agresszív stratégia működtetéséhez el kell játszanunk, hogy zökkenőmentesen együttműködünk másokkal, miközben titokban mi irányítjuk az eseményeket. Áskálódásunkat úgy kell lepleznünk, hogy szükség esetén mindenestül letagadhassuk.

33. 616. oldal

TEREMTSÜNK BIZONYTALANSÁGOT ÉS KÉTSÉGBEESÉST A TERROR
ESZKÖZEIVEL: A LÁNCREAKCIÓ STRATÉGIÁJA

A terror a végső eszköz, amellyel megbéníthatjuk ellenségünk akaratát, és elejét vehetjük az esetleges válaszlépéseknek. A rettegést keltő hadjáratok célja nem a harctéri diadal elérésében, hanem a lehető legnagyobb káosz megteremtésében és az ellenség túlzott és kétségbeesett reakciójának kiprovokálásában rejlik. Amennyiben hatékony ellenállást akarnak kifejteni, még a terror áldozatainak is meg kell őrizniük nyugalmukat. Ilyenkor az észszerűség az utolsó védelmi vonal.

VÁLOGATOTT BIBLIOGRÁFIA 637. oldal

ELŐSZÓ

Olyan kultúrában élünk, amely rendkívül sokra tartja a mindenkivel szemben gyakorolt méltányosság, az egymáshoz való alkalmazkodás és az együttműködés demokratikus erényeit. Már korán megtanuljuk, hogy azok, akik látványosan harciasak és agresszívak, nagy árat kénytelenek fizetni magatartásukért; az ilyen alakok óhatatlanul népszerűtlenné és elszigeteltté válnak. A társadalmi összhang és kooperáció erényeinek hol kifinomult, hol kevésbé kifinomult eszközökkel igyekeznek érvényt szerezni – népszerűsítik például életvezetési tanácsokat osztó könyvekkel; ízléses és békés külsőségesekkel, amelyekkel a sikeresen kérkednek a publikum előtt; a nyilvános tereket elöntő korrektség eszméjének hangoztatásával. A problémát mindössze az jelenti, hogy miközben a békére nevelnek és készítenek fel bennünket, nem tudjuk, hogy miként nézzünk szembe a való világ realitásával – vagyis nem tudjuk, hogy mit kezdjünk a háborúval.

A háború több szinten létezik. Először is – és ez a legnyilvánvalóbb – vannak ellenségeink a mindenkori másik oldalon. A világban napról napra nagyobb és alattomosabb a versengés. A politikában, az üzleti életben, de még a művészet világában is olyan ellenfelekkel vagyunk körülvéve, akik bármit megtennének azért, hogy előnyre tegyenek szert velünk szemben. Ennél is aggasztóbbak és összetettebbek azok a küzdelmek, amelyeket azokkal szemben kell megvívnunk, akik elvileg a mi oldalunkon állnak. Ők azok, akik kifelé csapatjátékosnak mutatják magukat, barátságosak és tele vannak jó szándékkal, ám a hátunk mögött állandó szabotázsakciókon törik a fejüket, és a csoporthoz tartozásban kizárólag saját érdekeik érvényesítésének lehetőségét és eszközét látják. Mások, akiket nehezebb felfedezni, passzív-agresszív játszmákat folytatnak, esetleg támogatásukról biztosítanak, segítséget ajánlanak, amit aztán sosem adnak meg, alattomosan bűntudatot ébresztenek a másikban és így tovább. A felszínen még minden békésnek tűnik, csakhogy a lelke mélyén minden férfi és nő csakis a saját érdekeire van tekintettel – ez a dinamika még a családokat és a párkapcsolatokat is alapjaiban meghatározza. A kultúra tagadhatja ugyan a valóságot, és megpróbálhat ennél kedvezőbb képet festeni magáról, de azért mindannyian tudjuk és érezzük, hogy mi az igazság, hiszen magunkon viseljük a korábbi harcok sebhelyeit.

Nem arról van szó, hogy mi magunk és embertársaink gyalázatos teremtmények volnánk, akik képtelenek felnőni a béke és az önzetlenség eszméjéhez; sokkal inkább úgy áll a dolog, hogy eredendő békétlenségünk magában az emberi természetben gyökerezik. Mindannyiunkat olyan agresszív impulzusok határoznak meg, amelyekről lehetetlen volna nem tudomást venni, és amelyeket lehetetlen tartósan elfojtani. Régen az emberek még elvárhatták, hogy csoportjuk – az állam, a család, a cég, amelynek dolgoznak stb. – a gondjukat viseli, manapság azonban már nem így áll a helyzet, és ebben a részvétlen világban csak még inkább rá vagyunk kényszerítve, hogy mindenekelőtt saját magunkat és saját érdekeinket tartsuk szem előtt. Nem a béke és az együttműködés lehetetlen és embertelen eszményeire és az ezekből fakadó végtelen félreértésekre van szükségünk, hanem gyakorlati tudásra, amely felvértez a konfliktusokkal szemben, és eszközöket kínál ahhoz, hogy megbirkózzunk a hétköznapok kihívásaival és küzdelmeivel. Ez a tudás nem abban áll, hogy miként válhatunk eredményesebbé abban, hogy megszerezzük, amit akarunk, vagy éppen megóvjuk, ami már a miénk, hanem abban, hogy miként cselekedhetünk racionálisan, és milyen stratégiákat dolgozhatunk ki a konfliktusok idején; hogy miként csatornázhatjuk át agresszív késztetéseinket ahelyett, hogy egyszerűen letagadnánk vagy elfojtanánk azokat. Ha létezik eszmény, amelyre törekednünk kell, akkor az nem más, mint az észszerű stratégiát követő harcos eszménye – nekünk is stratégává kell válnunk, aki ravasz manőverezéssel kerekedik felül a nehéz helyzeteken és az ellenlábasain.

Számos pszichológus és szociológus hangsúlyozta, hogy a problémákat és a komoly nézeteltéréseket sokszor konfliktusokon keresztül lehet a legjobban megoldani. Sikereink és kudarcaink szorosan összefüggnek azzal, hogy miként tudjuk kezelni azokat a konfliktusokat, amelyek elkerülhetetlenül ránk találnak a társadalomban. A szokványos megküzdési stratégiák – a szélsőséges konfliktuskerülés, a túlzott érzelmi reakció és túlreagálás, a sunyi és manipulatív magatartás – hosszú távon egyaránt kontraproduktívak, ugyanis ezek felett nem tudunk megfelelő mértékben ellenőrzést gyakorolni, és így sokszor csak rontanak az eredeti helyzetünkön. A stratégák teljességgel más utat választanak. Ők előre gondolkodnak, és nem tévesztik szem elől hosszú távú céljaikat; el tudják dönteni, hogy mely harcokat érdemes elkerülniük, és melyek azok, amelyek viszont elkerülhetetlenek; azonkívül jól tudják, hogyan uralkodjanak saját érzelmeik felett. Amikor harcra kényszerülnek, olyan közvetett eszközökkel és kifinomult manőverekkel látnak a küzdelemhez, amelyek mindazok dolgát alaposan megnehezítik, akik netán le akarnák leplezni manipulatív lépéseiket, és így fenn tudják tartani a manapság oly nagyra becsült békés külső illúzióját.

A racionális harc eszméje a szervezett hadviselésből származik, amelyben a stratégia művészetét feltalálták és továbbfejlesztették. Eleinte a háborúkat még semmiféle stratégia nem kísérte. A törzsek közti összetűzésekre brutális körülmények között került sor; a konkrét összecsapások egyfajta erőszakszertartások voltak, ahol az egyének tanúbizonyságot tehettek rátermettségükről és hősiességükről. Ahogy azonban a törzsek terjeszkedésnek indultak, és idővel megjelentek az első államalakulatok, világossá vált, hogy a háborúnak számos rejtett költsége is van, és az elvakult háborúskodás sokszor a saját erőforrások kimerítéséhez és így rövid úton önpusztításhoz vezet, akár még azokban az esetekben is, amikor egyébként az adott fél győztesen hagyta el a harcmezőt. Az emberek rájöttek, hogy racionális alapokra kell helyezniük a hadviselést.

A „stratégia” szavunk a görög sztratégosz kifejezésből származik, melynek jelentése ’a hadsereg vezetője’. A stratégia ebben az értelemben a vezetés, a háború megszervezésének és lefolytatásának művészete, amelyhez hozzátartozik, hogy képesek vagyunk megfelelő döntést hozni a szükséges alakzatokról, tudjuk, hogy milyen terepviszonyok kedvezőek a számunkra, és felismerjük, hogy mely manőverekkel kerülhetünk előnybe az ellenfelünkhöz képest. Ahogy az ezzel kapcsolatos tudásunk gyarapodott, a hadvezérek felismerték, hogy minél inkább előre terveznek, annál több lehetőséget vehetnek számításba, és annál nagyobb esélyük lesz a sikerre. Az új stratégiák lehetővé tették, hogy a sajátjuknál jóval nagyobb hadseregeket is legyőzzenek, ahogyan azt például Nagy Sándor perzsák felett aratott diadalai is ékesen bizonyítják. A ravasz, szintén a stratégiai gondolkodást alkalmazó ellenségek megjelenése kikényszerítette, hogy a hadvezérek egyre kifinomultabb, számos esetben közvetett eszközökhöz nyúljanak. Idővel tehát a hadvezetés minden részletre kiterjedő tudománnyá vált, és egyre több stratégia terjedt el a világon.

Habár a stratégia szó görög eredetű, a benne kifejeződő elképzelés a világ minden kultúrájában megjelenik. Tartós elvek, amelyek mentén szükség esetén eredményesen hadat viselhetünk; a célra vezető terv kialakítása; a hadsereg megszervezése – mindez ugyanúgy megtalálható az ókori Kína és a modern Európa harcászati szakkönyveiben is. Az ellentámadás, az oldaltámadás vagy a bekerítő manőver, a megtévesztés eszközei ugyanúgy jelen voltak Dzsingisz kán, Napóleon vagy éppen Saka zulu király repertoárjában. Ezek az elvek és stratégiáik egyfajta általános hadtudományi ismeretegyüttest, minden körülmények között alkalmazható mintákat feltételeznek, amelyek fokozzák győzelmi esélyeinket.

Talán a kínai Szun-ce, A háború művészete című klasszikus mű szerzője volt mind közül a legnagyobb stratéga. Ebben a feltehetően az i. e. 4. században íródott értekezésben majdnem minden olyan stratégiai minta és alapelv fellelhető, amelyeket a következő évszázadokban majd alaposabban is kidolgoznak. Ami azonban összekapcsolja egymással ezeket a meglátásokat, és ami Szun-ce számára lényegében a háború művészetét jelenti, nem más, mint a vérontás nélküli diadal eszménye. Ha ki tudjuk használni ellenfelünk lélektani gyengeségeit, ha képesek vagyunk úgy manőverezni, hogy a másik szorongatott helyzetbe kerüljön, ha elbizonytalanítjuk és összezavarjuk ellenségünket, akkor elérhetjük, hogy az még a tényleges megadása előtt mentális is összeomoljon. Amennyiben erre sor kerül, úgy csekélyebb erőfeszítéssel és jóval kevesebb áldozattal érhetjük el a végső győzelmet. Márpedig az olyan állam, amely kevesebb emberáldozattal és kevesebb erőforrását felélve csikarja ki győzelmeit, hosszú távon sokkalta sikeresebb lehet, mint az, amelyet kimerítenek saját diadalai. A háborúk többségét kétségkívül nem racionális alapon vívják, ugyanakkor azok a hadjáratok, amelyek ezt az elvet követték – ide sorolhatók Scipio Africanus afrikai, Napóleon ulmi vagy éppen T. E. Lawrence első világháborús sivatagi hadjáratai –, kiemelkednek a többi közül, és fontos példaértékkel rendelkeznek.

A háború nem valamiféle másik világ, amelyet minden további nélkül el lehetne választani a társadalmi létezés egyéb aspektusaitól. Teljességgel emberi dolog, amelyben egyszerre nyilvánulnak meg természetünk legjobb és legrosszabb sajátosságai. A háború ugyanakkor az aktuális társadalmi trendeket is tükrözi. A hagyományostól eltérő, alattomosabb stratégiák megjelenése – ezek közé tartozik a gerillaháború és a terrorizmus – egy olyan társadalom kifejeződései, amelyben egyre inkább bármi megengedett. Azok a stratégiák, amelyek a háborúban sikerrel alkalmazhatók – függetlenül attól, hogy a hagyományos vagy az attól eltérő módszerekről beszélünk –, időtlen érvényességgel bíró lélektani belátásokon nyugodnak, ahogyan, fordítva, a súlyos katonai kudarcokból is sokat tanulhatunk az emberi ostobaságról és a nyers erő korlátairól. A háború stratégiai ideálját – a tökéletesen racionálisan, érzelmileg kiegyensúlyozottan viselt, a lehető legkevesebb emberélet kioltására és erőforrás elpazarlására törekvő hadviselést – a saját hétköznapi konfliktusaink számtalan területén is alkalmazhatjuk.

Napjaink szellemiségétől megittasultan bizonyára sokan érvelnek majd amellett, hogy a szervezett háború eredendően barbár dolog, az ember erőszakos múltjának szégyenteljes maradványa, amelyet tartósan meg kell haladnunk. Ők azt fogják mondani, hogy a háború művészetének a társadalmi viszonyok közötti érvényesítése a haladás útjában áll, és csupán viszályt és konfliktust szül. Hiszen ne volna már így is oly sok fájdalom a világban? Az érv kétségkívül meggyőzően hangzik, csak éppen észszerűséget nem fedezhetünk fel benne. Mindig lesznek ugyanis olyanok a társadalomban és a világban, akik agresszívabbak nálunk, és akik megtalálják a módját, hogy megkapják, amit akarnak – ha kérleléssel nem, hát erővel. Ezért aztán nagyon is indokolt, hogy éberek maradjunk, és megtanuljunk védekezni az ilyen alakokkal szemben. A civilizált értékeket sem ápolhatjuk tovább, ha kénytelenek vagyunk megadni magunkat az erősebbel szemben. Ha pacifisták maradunk a farkasok gyűrűjében, azzal csak a fájdalmat szaporítjuk, hiszen végeláthatatlan tragédiáknak ágyazunk meg.

Mahátma Gandhi, aki az erőszakmentességből faragott ütőképes fegyvert, amellyel jelentős társadalmi változásokat tudott elérni, lényegében egész életében egyetlen célt követett – kizárólag az foglalkoztatta, hogy miként szabadíthatja meg Indiát a britek fennhatóságától, akik akkor már évszázadok óta elnyomták hazáját. A britek ravasz gyarmatosítóknak bizonyultak. Gandhi megértette, ahhoz, hogy az erőszakmentesség hatékony legyen, rendkívüli stratégiai alaposságra és tervezésre van szükség. Odáig ment, hogy az erőszakmentességet a hadviselés új módszerének kiáltotta ki. Ahhoz, hogy kiálljunk valamilyen érték mellett – legyen az a béke vagy a pacifizmus –, késznek kell lennünk arra, hogy harcoljunk ezekért az értékekért, és konkrét célokat kell kitűznünk magunk elé; az ugyanis aligha elegendő, ha beérjük a szóban forgó, kétségkívül lélekemelő értékek hangoztatásával. Abban a pillanatban, hogy meghatározott célokat követünk, belépünk a stratégia világába. Márpedig a háborúnak és a stratégiának megvan a maga kérlelhetetlen logikája: ha el akarunk érni valamit, akkor készen kell állnunk és képesnek kell lennünk arra, hogy azt meg is szerezzük.

Megint mások esetleg azzal érvelnek, hogy a háború és a stratégia elsődlegesen a férfiak ügye, és köztük is csupán azoké, akik agresszívabbak a többieknél vagy esetleg a hatalmi elithez tartoznak. Szerintük a háború és a stratégia tanulmányozása maszkulin és elitista elfoglaltság, lényegében annak módszere és gyakorlata, ahogyan a hatalom újratermeli önmagát. Ez az érv azonban veszedelmes badarság. Igaz ugyan, hogy a stratégia eleinte valóban a kiválasztott kevesek osztályrésze volt, vagyis a tábornokoké, az ő beosztottaiké, a királyé és esetleg néhány udvaroncé. A katonákat nem okították a stratégia kérdéseire, ez ugyanis nem segítette volna őket a harcmezőn. Azonkívül kockázatos is lett volna őket olyan gyakorlati tudással felruházni, amely a későbbiekben egy esetleges zendülés során a hasznukra vált volna.
A gyarmatosítás korszaka még tovább vitte ezt az elvet: az európai gyarmatok őslakosait besorozták ugyan a nyugati országok hadseregeibe, sőt további rendfenntartó erőkben is közreműködtek, de még azok is tudatlanok maradtak a stratégia kérdéseit illetően, akik ebben a szerepkörben lehetőségeikhez képest a csúcsra értek – az ő esetükben még kockázatosabbnak ítélték, hogy alaposabb képzésben részesüljenek. Tehát azzal, ha a stratégiát és a háború művészetét továbbra is specializált tudásként fogjuk fel, lényegében az elitek és az elnyomó hatalmak kezére játszunk, akik éppen ezzel a módszerrel osztották meg alattvalóikat, és uralkodtak felettük. Amennyiben a stratégia annak művészete, hogy eredményekre tegyünk szert, illetve a gyakorlatba is átültessük az elképzeléseinket, úgy nagyon is indokolt, hogy a témával kapcsolatban összegyűlt ismeretek minél szélesebb körben elérhetők legyenek, és különösen azok – például a nők – számára is hozzáférhetővé váljanak, akik hagyományosan el voltak zárva ezen ismeretektől. A háború istenségei majdnem minden kultúrában nőneműek; elég az ókori Görögországra és Athéné istennőre gondolnunk. Az, hogy a nők egyébként jellemzően nem mutatnak túlzott érdeklődést a stratégia és a háború sajátosságai iránt, nem biológiai, hanem szociális és politikai adottság.

Ahelyett, hogy ellenállunk a stratégiának és a racionális hadviselés erényeinek, és arról győzködjük magunkat, hogy mindez valami alantas dolog, amihez nekünk civilizált és felvilágosult emberként nincs közünk, sokkal bölcsebben tesszük, ha egyszerűen szembenézünk emberi természetünk meghaladhatatlan sajátosságaival. A háború művészetének elsajátításával hosszú távon békésebbé és produktívabbá tehetjük az életünket, hiszen tudni fogjuk, hogy miként diadalmaskodhatunk erőszak használata nélkül. Ha viszont mindezzel nem törődünk, úgy életünk óhatatlanul az értetlenség, a kudarc és a csalódás végeláthatatlan zűrzavarába fog torkollni.

A következőkben részletesebben is áttekintünk hat olyan alapvető vezérelvet, amelyekre tekintettel kell lennünk, ha a hétköznapok stratégájává akarunk válni.

Lássuk a dolgokat olyannak, amilyenek, és ne hagyjuk, hogy az érzelmeink átszínezzék őket! A stratégiai gondolkodás megköveteli, hogy az eseményekre adott érzelmi reakcióinkat egyfajta betegségnek tekintsük, amelyből mielőbb ki kell gyógyulnunk. A félelem hatására túlbecsüljük ellenségünket, és túlságosan védekező álláspontra helyezkedünk. A düh és a türelmetlenség következtében kapkodóvá válunk, és az elhamarkodottság számos, olykor kedvezőbb lehetőségtől is megfoszthat bennünket. A túlzott önbizalom, különösen az a fajta elbizakodottság, amely a sikert követően fogja el az embert, könnyen arra sarkallhat, hogy túlfeszítsük a húrt. A szeretet és a törődés vakká tesz mindazoknak az áskálódására, akik elvileg a mi oldalunkon állnak. Ezek az érzelmek még csekély mértékben is súlyosan átszínezhetik azt, ahogyan az eseményeket látjuk. Az egyedüli megoldás, ha szembenézünk azzal, hogy az érzelmi reakciók elkerülhetetlenek, ellenben megtanulunk felfigyelni azokra, és miután kellőképpen tudatossá váltunk, igyekszünk kiegyensúlyozni magunkban az érzéseinket. Ha például valamilyen sikert értünk el, legyünk sokkal óvatosabbak! Ha dühösek vagyunk, óvakodjunk az elhamarkodott lépésektől! Ha félünk, legyünk tisztában azzal, hogy valószínűleg túlbecsüljük a ránk leselkedő veszélyeket! A háború realista szemléletet követel az embertől – elengedhetetlen, hogy névértéken vegyük a dolgokat. Minél inkább korlátozni tudjuk, vagy kiegyensúlyozzuk a zsigeri érzelmi reakcióinkat, annál közelebb kerülhetünk ehhez az eszményhez.

Ítéljük meg az embereket a cselekedeteik alapján! A hadviselés egyik nagyszerű sajátossága, hogy semmilyen ékesszólás nem magyarázhatja ki a harctéri kudarcot. Ha egy tábornok vereségre vezette csapatait, és életek vesztek kárba, akkor a történelem ez alapján fogja megítélni a felelőst. Ezt a könyörtelen mércét a hétköznapjainkban is érvényesíthetjük, ugyanis az embereket cselekedeteik végkimenetele felől kell megítélnünk; azokra a tettekre kell tekintettel lennünk, amelyek mérhetők, illetve azokra a manőverekre, amelyekkel a hatalom megszerzése során éltek. Hogy mindeközben egyébként mit mondanak magukról, vajmi keveset számít; az emberek úgyis mindig annyi mindent beszélnek összevissza annak fényében, hogy éppen mi felel meg a pillanatnyi érdekeiknek. Figyeljünk tehát a cselekedeteikre, azok ugyanis a szavakkal ellentétben nem hazudnak! Saját magunkkal szemben is alkalmaznunk kell ezt a logikát. Ha visszapillantunk egy kudarcunkra, azonosítanunk kell mindazt, amit másképpen kellett volna tennünk. Nem a sunyin küzdő ellenfél, hanem a saját rossz stratégiánk a hibás abban, hogy nem tudtunk győzni. Minden jó és rossz, ami csak történik velünk az életben, alapvetően rajtunk múlik és a mi felelősségünk. Figyeljünk meg másokat, hogy milyen stratégiákkal élnek, és miként jutnak el a győzelemhez. Azok például, akik minket bélyegeznek alattomosnak, akik bűntudatot akarnak ébreszteni bennünk, és folyamatosan igazságról és erkölcsről papolnak, pusztán előnyre akarnak szert tenni a küzdelem során.

Hagyatkozzunk a saját fegyvereinkre! Amikor sikeressé akarnak válni az életben, az emberek sokszor azokra a dolgokra hagyatkoznak, amelyek már korábban is hatékonynak bizonyultak a számukra. Ide tartozhat a vagyon vagy a másféle erőforrások felhalmozása, a nagyszámú szövetséges vagy éppen a legújabb technológia beszerzése. Ez azonban túlzottan materialista és gépies megközelítés. Az igazi stratégia viszont pszichológiai alapokon nyugszik – az intelligencia sokkal fontosabb, mint az anyagi erő. Az életben mindent el lehet venni tőlünk, és ez általában előbb vagy utóbb be is következik.
A vagyonunk semmivé olvad, a kütyük elromlanak vagy idejétmúlttá válnak, szövetségeseink elpártolnak mellőlünk. Ha azonban megismertük a háború művészetét, akkor többé semmiféle erő nem foszthat meg bennünket mindettől. Ilyenkor még a válságos pillanatokban is meg tudjuk majd találni a megfelelő megoldást. Ha rendelkezésünkre állnak a megfelelő stratégiák, akkor ellenállhatatlan erejű manőverekre leszünk képesek. Mint Szun-ce mondja: „Rajtunk múlik, hogy legyőzhetetlenek legyünk.”

Athénének hódoljunk, ne Arésznak! A görög mitológiában mind közül Métisz istennő volt a legravaszabb halhatatlan. Hogy elejét vegye annak, hogy túljárjon az eszén és elpusztítsa, Zeusz feleségül vette Métiszt, majd egészben lenyelte, azt remélve, hogy ezzel magáévá teheti a tudását. Métisz azonban ekkor már terhes volt Zeusz gyermekével, Athénével, aki így az apja homlokából született meg. Felmenőihez méltó módon Athénében egyszerre volt jelen Métisz ravaszsága és Zeusz harcias szelleme. A görögök őt tekintették a stratégiai hadviselés istennőjének, akinek nem véletlenül a leleményes Odüsszeusz lett a kedvenc halandója és követője. Arész Athénével szemben a nyers és brutális háború megtestesítője. A görögök megvetették Arészt, ugyanakkor tisztelték Athénét, aki mindig okosan és kifinomult eszközökkel harcolt. A háborúban nem az erőszak és a brutalitás a döntő, és nem az a cél, hogy minél többen ottmaradjanak a harcmezőn, és a részt vevő felek minél több erőforrásukat áldozzák az összecsapásra – sokkal fontosabb, hogy a háborús helyzet mindig észszerűséget és pragmatizmust követel meg tőlünk, és ne feledkezzünk meg arról, hogy a legjobb mindig vérontás nélkül győzelmet aratni! A világ Arészei valójában meglehetősen ostoba és könnyen megvezethető alakok. Ha viszont Athéné tudására támaszkodunk, akkor az ilyen figurák agresszivitását és erőszakosságát könnyedén ellenük fordíthatjuk, és így saját brutalitásuk lesz a vesztük. Athénéhez hasonlóan nekünk is mindig egy lépéssel ellenfelünk előtt kell járnunk, és közvetett, olykor láthatatlan manőverekkel kell élnünk. A cél, hogy összeházasítsuk a filozófiát és a háborút, a tudást és a harcot, és legyőzhetetlenné váljunk.

Emelkedjünk a harcmező fölé! A háborúban a stratégia az összetett katonai műveletek levezénylése. A taktika ezzel szemben a pillanatnyi harctéri körülményekhez való alkalmazkodásban rejlik. A többségünk inkább taktikus, mintsem stratéga. Olyannyira belebonyolódunk saját konfliktusainkba, hogy többnyire csak az aktuális harcunkra tudunk összpontosítani, és nehezünkre esik hosszabb távú terveket kovácsolni. A stratégiai gondolkodás nehéz és bizonyos értelemben ellentétes a természetünkkel. Elképzelhető, hogy kiváló stratégának véljük magunkat, de elég valószínű, hogy még nem jutottunk el erre a szintre. Ahhoz, hogy arra a hatalomra tegyünk szert, amit csak a stratégia adhat meg, képesnek kell lennünk rá, hogy a harcmező fölé emelkedjünk, és hosszú távú céljaink legyenek; tudnunk kell megszervezni az egész hadjáratot ahelyett, hogy mindig csak a pillanatnyi kihívásokra reagálnánk. Ha állandóan szem előtt tartjuk végső céljainkat, akkor jóval könnyebben döntést hozhatunk majd afelől, hogy mely harcokat érdemes egyáltalán megvívnunk, és melyek azok, amelyeket jobb elkerülni. Ez a hozzáállás nagyban megkönnyítheti és észszerűbbé teheti a hétköznapok taktikai döntéseit. A taktikus szemléletű emberek nehézkesek és földhözragadtak; az igazi stratégák könnyű léptűek, és jóval messzebbre látnak.

Harcoljunk lelkesülten! Nap mint nap újabb küzdelmekkel kell szembenéznünk – ez a valósága minden élőlénynek, aki túl akar élni a világban. A legnagyobb harcot azonban saját magunkban, a gyengeségeink és az érzelmeink, netán a bizonytalanságunk ellen vívjuk, amelyek megakadályoznak abban, hogy véghez vigyük a terveinket. Könyörtelen háborút kell tehát viselnünk önmagunkkal szemben. Harcosként üdvözölnünk kell a konfliktust, és a bizonyítás lehetőségét látni benne, amelynek során fejleszthetjük képességeinket, bátrabbá és magabiztosabbá, továbbá tapasztaltabbá válhatunk. Ahelyett, hogy elfojtanánk a kétségeinket és a félelmeinket, inkább nézzünk szembe velük, és irtsuk ki őket magunkból. Miután megértjük, hogy még több kihívásra van szükségünk, többé már nem rettenünk meg a háborútól. Egyedül a folyamatos gyakorlás vezethet el a harcos lelkesültségéhez.

A háború 33 stratégiája a hadviselésben kifejezést öltő időtlen tudást kínálja az arra fogékonyaknak. A könyv célja, hogy olyan gyakorlati munícióval ruházza fel olvasóját, amely számtalan lehetőséget és előnyt biztosít számára a hétköznapok szüntelen konfliktusaiban.

Mindegyik fejezet egy olyan stratégiával foglalkozik, amely egy konkrét, gyakran előforduló probléma megoldása során lehet a segítségünkre. Ezek közé tartozik, ha például a seregünk híján van a motivációnak; ha túl sok fronton kell egyszerre hadat viselnünk; ha úgy érezzük, hogy a terveink sehogyan sem egyeztethetők össze a valósággal; vagy ha olyan helyzetbe keveredünk, amelyből nem találjuk a kiutat. Dönthetünk tehát úgy, hogy rögtön azzal a fejezettel kezdjük, amely alkalmazható az adott pillanatban felmerülő problémánkra, de még jobb, ha az egész könyvet végigolvassuk, magunkba szívjuk a benne leírt stratégiákat, és mentális fegyvertárunk részévé tesszük meg azokat. Ezeknek a stratégiáknak a megismerése még akkor is hasznunkra válik, ha nem megvívni, hanem éppenséggel elkerülni igyekszünk egy háborút, hiszen közülük jó néhány éppen a hatékonyabb védekezést szolgálja, illetve abban lehet a segítségünkre, hogy felderítsük, egyáltalán miben mesterkedik a másik fél. Bárhogyan is, az itt leírt módszerek nem olyan doktrínák vagy formulák, amelyeket szolgai módon kellene megismételnünk, hanem segédanyagok, amelyekre a csata hevében támaszkodhatunk.

Magukat az itt leírt stratégiákat egyrészt a történelem nagy hadvezéreinek – Nagy Sándor, Hannibál, Dzsingisz kán, Napóleon, Saka, William Tecumseh Sherman, Erwin Rommel, Vo Nguyen Giap –, illetve nagy stratégáinak – Szun-ce, Mijamoto Muszasi, Carl von Clausewitz, Ardant du Picq, T. E. Lawrence, John Boyd ezredes – tevékenységéből és írásaiból merítettük. Egyaránt megtalálhatók közöttük a klasszikus hadviselés alapvető módszerei és a modern idők újszerű – sok esetben alattomos – stratégiái is. A könyv öt szakaszra oszlik: önálló hadviselés (miként készítsük fel saját elménket és szellemünket a harcra); szervezett (csoportos) hadviselés (miként szervezzük meg és motiváljuk hadseregünket); védekező hadviselés; támadó hadviselés; és a hagyományostól eltérő (piszkos vagy alattomos) hadviselés. Mindegyik fejezetben történelmi példákat is áttekintünk, sokszor nemcsak a hadtörténet, de éppúgy a politika (Margaret Thatcher), a kultúra (Alfred Hitchcock), a sport (Muhammad Ali), az üzlet (John D. Rockefeller) világából, amelyek egyúttal a háború és a társadalmi létezés közti szoros kapcsolatot is megmutatják. Ezeket a stratégiákat a legkülönfélébb konfliktusok esetén, a szervezett hadviselés, az üzleti rivalizálás, a politika, de még a személyes kapcsolatok terén is alkalmazhatjuk.

Végezetül, a stratégia olyan mesterség, amely nem csupán eltérő gondolkodásmódot, hanem egyenesen másféle életszemléletet követel meg gyakorlójától. Túlságosan gyakran szakadék húzódik aközött, hogy egyfelől milyen elképzeléseink és tudásunk van valamiről, másfelől milyen gyakorlati tapasztalatokkal rendelkezünk az adott témában. Rengeteg apróságot és jelentéktelen információt magunkba szívunk, amelyek elfoglalják a mentális tereinket, és cserébe sehová sem jutunk velük. Önsegítő könyveket olvasunk, amelyek lekötnek ugyan, de vajmi kevés közük van a hétköznapjainkhoz. Fenséges eszméket ápolunk magunkban, miközben fogalmunk sincs róla, hogyan tudnánk azokat átültetni a valóságba. Számos olyan, gazdag tapasztalatra is szert teszünk, amelyeket nem veszünk kellőképpen tekintetbe, nem elemzünk ki megfelelően, és így elmulasztjuk, hogy további ötleteket merítsünk belőlük; számos leckében részesültünk, amelyekből többet is tanulhattunk volna. A stratégia megköveteli, hogy állandó kapcsolat legyen a két világ között, ennyiben a legmagasabb fokú gyakorlati tudásnak is tekinthető. Az élet eseményei semmit sem jelentenek, ha nem reflektálunk rájuk kellőképpen, és a könyvekből kölcsönzött elképzelések is céltalanok, ha nem tudjuk őket alkalmazni a gyakorlatban. A stratégiában az élet egésze olyan játszmává tehető, amely felett mi rendelkezünk. Ez a játszma felettébb izgalmas, ugyanakkor folyamatos és elmélyült figyelmet követel magának. A tét magas. Mindazt, amit tudunk, át kell ültetnünk a cselekvés nyelvére, és a cselekvést is vissza kell fordítanunk tudássá. Ha így teszünk, a stratégia életre szóló kihívássá tehető, ráadásul az egyre sokasodó nehézségek és kihívások mellett állandó örömforrássá is válik.

Első rész

ÖNÁLLÓ HADVISELÉS

A háborúkat, illetve a különféle konfliktusokat valamilyen meghatározott stratégia segítségével lehet sikeresen megvívni. Gondolhatunk a stratégiára egy végső célra irányuló egyenesek és nyilak összességeként; annak eszközeként, hogy eljussunk valahová a világban, megbirkózzunk egy utunkba kerülő problémával, vagy megtaláljuk a módját az ellenség bekerítésének és megsemmisítésének. Mielőtt még azonban ezeket a nyilakat az ellenségre irányítanánk, először saját magunkat kell velük megcéloznunk.

Ugyanis a saját tudatunk képezi minden háború és stratégia kiindulópontját. Az olyan tudat, amelyet letaglóznak saját érzelmei, amely túlságosan erősen kapaszkodik a múltba ahelyett, hogy a jelenre fókuszálna, és amely emiatt nem kellő világossággal és alapossággal méri fel a világot, kizárólag olyan stratégiákkal lesz képes előállni, amelyek mindig el fogják véteni a célt.

Ahhoz, hogy igazi stratégákká váljunk, három dolgot kell megtennünk. Először is azonosítanunk kell azokat a gyengeségeket és betegségeket, amelyek befolyásolhatják a tudatot, és megbéklyózhatják annak stratégiai potenciálját. Másodszor, hadat kell üzennünk magunk ellen, és rá kell bírnunk magunkat, hogy továbbmenjünk az utunkon. Harmadszor pedig folytassunk könyörtelen és szüntelen harcot saját magunk legbensőbb ellenségeivel szemben!

A következő négy fejezetben azokat a problémákat vesszük át, amelyek jó eséllyel most is kísértenek bennünket, és áttekintjük azokat a stratégiákat, amelyekkel úrrá tudunk lenni rajtuk. Ezek a fejezetek mind afféle nyílvesszők, amelyekkel saját magunkat vehetjük célba. És miután gondolatban és gyakorlatban is elsajátítottuk az itt megfogalmazott alapelveket, hatékony eszközökké válnak, amelyek minden jövőbeli csatánkban a segítségünkre lesznek, és felszabadítják a bennünk szunnyadó stratégát.

1.

ÜZENJ HADAT ELLENSÉGEIDNEK:

A KIÉLEZÉS STRATÉGIÁJA

Az élet szüntelen harc és konfliktus, és nem vívhatjuk meg harcainkat kellő hatékonysággal anélkül, hogy azonosítanánk az ellenségeinket. Tanuljuk meg, hogy füstöljük ki őket rejtekhelyükről, és vegyük észre azokat a jeleket és mintákat, amelyek elárulják szándékaikat! Miután felismertük, hogy kivel állunk szemben, magunkban üzenjünk nekik hadat! Ellenségeink ettől kezdve célt és irányt adnak létezésünknek.

A BELSŐ ELLENSÉG

I. e. 401-ben Xenophón, az akkor harmincéves vidéki – Athénon kívül élő – úriember figyelemre méltó meghívást kapott: egy barátja, aki görög katonákat toborzott, hogy zsoldosként harcoljanak Kürosz, a perzsa Artakhsaszjá király fivérének oldalán, felkérte rá, hogy vegyen részt a hadjáratban. A felkérés némiképp szokatlan volt, a görögök és a perzsák ugyanis már hosszú évek óta ádáz ellenségek hírében álltak. Perzsia mintegy nyolcvan évvel korábban megpróbálta elfoglalni Görögországot, ám a kiváló harcosok hírében álló görögök utóbb bárkinek felajánlották szolgálataikat, aki jó pénzt kínált érte, márpedig Kürosz ekkoriban meg akarta rendszabályozni a birodalom területén lévő, a központi hatalom ellen felkelő városokat, és arra jutott, hogy a görög zsoldosok remekül kiegészítenék a saját csapatait.

Xenophón maga nem volt katona, sőt kifejezetten békeszerető életet élt; kutyákat és lovakat tartott, többnyire csak azért utazott Athénba, hogy barátjával, Szókratésszal csevegjen a filozófia kérdéseiről, azonkívül az örökségéből élt, így a zsoldra sem volt lett volna elengedhetetlen szüksége. Ezzel együtt csábította a kaland, elvégre lehetősége nyílt találkozni a nagy Kürosszal, első kézből ismereteket szerezni a hadvezetésről, nem utolsósorban pedig saját szemével is láthatta a dicsőséges Perzsiát. Talán még az is megfordult a fejében, hogy küldetése végeztével könyvet ír az élményeiről. A terv szerint nem is katonaként kísérte volna el a sereget – ahhoz túl vagyonosnak számított –, hanem filozófusként és krónikásként. Miután kikérte a kérdésben a delphoi jós véleményét, Xenophón elfogadta a meghívást.

Kürosz büntető hadjáratához mintegy tízezer görög zsoldos csatlakozott. A hadosztály meglehetősen szedett-vedett benyomást keltett, minthogy a pénz és a kaland után sóvárgó katonák mindenhonnan érkeztek Görögországból. Egy darabig minden a terv szerint haladt, ám néhány hónap elteltével, amikor már jócskán a Perzsa Birodalom területén jártak, Kürosz beismerte, hogy mi is volna a hadjáratuk valódi célja; Kürosz egyenesen Babilonnak készült vonulni, hogy polgárháború kirobbantásával elmozdítsa fivérét a trónról, és saját magát tegye meg a birodalom királyává. A görögök nem igazán értékelték, hogy félrevezették őket, Kürosz azonban némi extra apanázzsal sikeresen lenyugtatta a kedélyeket.

Kürosz és Artakhsaszjá Cunaxában ütköztek meg egymással, nem messze Babilontól. Magát Küroszt már az összecsapás elején megölték, amivel a háború lényegében azonnal véget ért. A görögök egyszer csak rendkívül kényes helyzetben találták magukat. Miután a polgárháborúban a vesztes oldal mellett kötelezték el magukat, most otthonuktól távol fenyegette őket az ellenséges perzsa sereg. Artakhsaszjá azonban nemsokára megüzente nekik, hogy nem szomjazik bosszúra, és pusztán annyit kíván tőlük, hogy mielőbb hagyják el Perzsiát. Még egy követet, a perzsa parancsnok Tisszaphernészt is elküldte hozzájuk, hogy gondoskodjon az élelmezésükről, és kísérje őket vissza Görögországba. A zsoldosok tehát Tisszaphernész és a perzsa sereg kísérete mellett megkezdték mintegy kétezer kilométeres visszavonulásukat.

Alig pár napja tartott a menetelés, amikor a görögöket újabb aggodalom kezdte gyötörni: a perzsáktól kapott élelem nem bizonyult elegendőnek, ráadásul a Tisszaphernész által javasolt útvonallal szemben is kételyek merültek fel. Vajon megbízhatnak a perzsákban?
A kételyek közt őrlődő görögök között hamarosan egyre hevesebb viták robbantak ki.

A görög parancsnok Klearkhosz tolmácsolta Tisszaphernésznek katonái kifogásait; a perzsa fél megértőnek bizonyult az aggodalmaikkal szemben, és azt javasolta, hogy Klearkhosz hozza el a kapitányait egy semleges helyszínre, ahol a görögök személyesen is előadhatják a bosszúságaikat, és megpróbálhatnak azokra közösen megoldást találni. Klearkhosz ebbe beleegyezett, és másnap meg is jelent a tisztjeivel a megbeszélt helyen és időben – ahol azonban egy nagyobb perzsa alakulat rögtön körbezárta és letartóztatta őket. Még aznap mindannyiukat kivégezték.

Az egyiküknek azonban sikerült megmenekülnie, és figyelmeztette a görögöket a perzsák árulására. Aznap este meglehetősen borús hangulat lett úrrá a görögök táborában. Néhányan vitatkoztak és vádaskodtak; mások egyszerűen a reménytől elhagyatva ájulásig itták magukat. Voltak, akik fontolóra vették a fegyveres ellenállást, ám parancsnokaik híján nem sok okuk lett volna a bizakodásra.

Aznap éjjel Xenophón, aki a hadjárat nagyobb részét az oldalvonalról követte végig, különös álmot látott. Álmában Zeusz lesújtott az égből, és a villáma lángba borította atyja házát. Xenophón verejtékben úszva riadt fel az álomból. Egyszer csak megértette, hogy milyen jelentést hordoz látomása: a halál egyenesen belebámult a görögök arcába, ők mégis nyavalyognak, kétségbeesnek, és egymással vitatkoznak, ahelyett, hogy megpróbálnának kiutat találni szorult helyzetükből.
A probléma tehát a fejekben volt. Miután nem valamilyen nemes ügyért vagy politikai célért, hanem pusztán az anyagi haszonért harcoltak, képtelenné váltak rá, hogy megkülönböztessék egymástól a barátot és az ellenséget. Nem folyók, hegyek vagy a perzsa hadsereg választotta el őket a hazájuktól, hanem saját zűrzavaros gondolkodásuk. Xenophón nem akart ilyen dicstelen körülmények között távozni az élők sorából. Nem volt katona, a filozófiát és az emberek gondolkodásmódját azonban jól ismerte, és arra jutott, hogyha a görögök végre az ellenségeikre tudnak összpontosítani, akik valóban a vesztüket akarják, akkor képesek volnának összekapni magukat, és talán még valamilyen leleményes megoldásra is juthatnának. Ha szembenéznek a perzsák gyalázatos árulásával, akkor dühbe gurulnak, és ez a düh motiválná őket és felébresztené bennük az életösztönt. Sürgősen be kellett tehát fejezniük a siránkozást, és közönséges zsoldosok helyett újra büszke görögökké válniuk, akik nemesebbek az elvtelen perzsáknál. Világosságra és célokra volt szükségük.

Xenophón arra jutott, hogy neki magának kell Zeusz villámává válnia, neki kell felébresztenie az embereket, és világosságával utat mutatnia nekik. Összehívta a mészárlást túlélő parancsnokokat, és kifejtette nekik a tervét: el kell felejteniük az egyezkedést és a vitatkozást, és haladéktalanul hadat kell üzenniük a perzsáknak. Nem fecsérelhetik tovább az idejüket arra, hogy pöröljenek és vádaskodjanak, ugyanis minden erejüket az ellenséggel szemben folytatott harcra kell tartalékolniuk. Olyan leleményesnek és lelkesültnek kell lenniük, mint egykor a Marathónnál küzdő felmenőiknek, akik még az irdatlan túlerőben lévő perzsákkal szemben is derekasan állták a sarat. A legjobb, ha felégetik a szekereiket, és a korábbi nehézkes menetelés helyett megpróbálnak jóval gyorsabban mozogni. Egy percre sem tehetik le a fegyvert, és nem feledkezhetnek meg az őket minden oldalról fenyegető veszedelemről. Mi vagy ők, élet vagy halál, jó vagy gonosz. Ha bárki is össze akarná zavarni őket a ravaszkodásával vagy a megbékélés homályos ígéreteivel, az illetőt túlságosan ostobának és gyávának kell ítélniük ahhoz, hogy az ő oldalukon harcoljon, és ki kell vetniük maguk közül. Engedjék tehát, hogy a perzsák árulása könyörtelenné tegye őket. Csupán egyetlen cél lebeghet a szemük előtt: hogy élve hazatérjenek.

A parancsnokok belátták, hogy Xenophónnak igaza van. Másnap egy perzsa tiszt érkezett a táborba, felajánlva, hogy közvetít köztük és Artakhsaszjá között; Xenophón intelmét megfogadva durván elhajtották az illetőt. Nem maradt más választásuk, csak a háború.

Az egyszeriben fellelkesült görögök gyorsan megválasztották új vezetőiket – köztük Xenophónt –, majd megindultak hazafelé. Miután a leleményességükre kellett hagyatkozniuk, hamar megtanultak alkalmazkodni az ismeretlen terepviszonyokhoz, és a nyílt összecsapást kerülve többnyire éjszaka haladtak. A perzsák nagyobb csapatait sikeresen elkerülték, a kulcsfontosságú hegyi átkelőkben viszont legyőzték őket, és még azelőtt továbbálltak, hogy az ellenség felocsúdhatott volna. Habár még ekkor is számos, kevéssé barátságos törzs volt köztük és Görögország között, legalább a félelmetes perzsa seregnek sikerült elébe kerülniük. Évekbe telt, de a görög zsoldosok végül majdnem teljes létszámban hazajutottak.

Értelmezés

Az élet harc és küszködés, és fel kell készülnünk rá, hogy folyamatos nehézségekkel, pusztító kapcsolatokkal és veszedelmes helyzetekkel kell szembenéznünk. Sorsunkat elsősorban az határozza meg, hogy miként tudunk felelni ezekre a kihívásokra. Mint Xenophón mondta, a valódi akadályokat nem a folyók, a hegyek vagy az ellenséges csapatok jelentik – hanem saját magunk. Csakis önmagunkat hibáztathatjuk, ha elfog a tanácstalanság és a csüggedés, ha elveszítjük az irányt, és ha már nem tudjuk megkülönböztetni egymástól a barátot és az ellenséget.

Gondoljunk magunkra úgy, mint aki minden pillanatban és minden körülmények között készen áll harcba indulni! Minden a tudatállapotunkon múlik, illetve azon, hogy miként tekintünk a világra. A nézőpont változása passzív és összezavart zsoldosból motivált és leleményes harcossá változtathat bennünket.

Emberi lényként elsődlegesen a többi emberhez fűződő kapcsolataink határoznak meg bennünket. Gyerekként arra alapozva alakítjuk ki személyazonosságunkat, hogy megkülönböztetjük magunkat másoktól – ez a megkülönböztetés olykor szükségképpen azt jelenti, hogy ellökjük őket magunktól, elutasítók és lázadók vagyunk. Minél világosabban meg tudjuk határozni a magunk számára, hogy kicsodák nem akarunk lenni, annál szilárdabb öntudatra és céltudatosságra tehetünk szert. Polaritás, ellenség nélkül, akire reagálhatnánk, mi is éppolyan elveszettek lennénk, akár a görög zsoldosok. Miután mások árulásával szembesülünk, a döntő pillanatban bizonytalankodni kezdünk, és átadjuk magunkat a kesergésnek.

Koncentráljunk inkább mi is az ellenségre! Az ellenség lehet olyasvalaki, aki az utunkba áll, vagy – akár kifinomult eszközökkel, akár nyíltan – gáncsot vet nekünk; lehet valaki, aki megbántott bennünket, vagy csalárd eszközökkel harcolt ellenünk; de az ellenség lehet egy érték vagy valamilyen eszme is, amit meggyűlöltünk, és amellyel most egy egyén vagy egy csoport szembesít bennünket. Lehet valamilyen absztrakció: az ostobaság, a kispolgári önelégültség, a közönséges anyagelvűség. Ne hallgassunk azokra, akik szerint a barát és az ellenség megkülönböztetése primitív és idejétmúlt magatartás! Ők csupán a konfliktustól való félelmeiket rejtegetik a jóindulat álcájával. El akarnak téríteni bennünket céljainktól, és meg akarnak fertőzni saját homályos gondolkodásmódjukkal. Amint azonban kellő éleslátásra és motivációra teszünk szert, lehetőségünk nyílik rá, hogy valódi barátokat szerezzünk, és őszinte, életképes kompromisszumokat is hozzunk. Ellenségünk olyan, akár a Sarkcsillag, melynek fénye megbízhatóan vezérel az utunk során. Ha az általa kijelölt irányba tartunk, nem lesz félnivalónk a harcban.

„Aki nincs velem, ellenem van, és aki nem gyűjt velem, tékozol.”

Lukács 11:23

A KÜLSŐ ELLENSÉG

Az 1970-es években a brit politikai berendezkedés egy ismerős és a többség számára kényelmes mintát követett: a Munkáspárt és a konzervatívok egymást váltva nyerték a választásokat. A hatalom nagyjából civilizált módon, ide-oda vándorolt köztük, sőt a két párt egy idő után már meglehetősen hasonlított egymásra. Amikor aztán 1974-ben a konzervatívok vereséget szenvedtek, a pártvezetésből néhányaknak elegük lett az ismerős felállásból. Miután arra jutottak, ideje kissé felkavarni az állóvizet, az addig kevésbé ismert Margaret Thatchert tették meg pártvezérnek. A párt abban az esztendőben elég megosztott volt, Thatcher pedig ezt a megosztottságot kihasználva megszerezte a jelöltséget.

Korábban még senki sem látott Thatcherhöz hasonló politikust. Nőként jutott a csúcsra egy férfiak uralta világban, ráadásul – egy boltos lányaként – büszke középosztálybeli volt a hagyományosan az arisztokrácia pártjának számító konzervatívok között. Korábban nem töltött be jelentős szerepet a Konzervatív Pártban; éppenséggel annak jobboldali frakciójához tartozott. A leginkább a stílusa volt meglepő: amíg a brit politikusok jellemzően kifinomultnak és békülékenynek igyekeztek mutatkozni, addig Thatcher mintha kifejezetten kereste volna a konfliktust, és rendre frontális támadást indított az ellenfeleivel szemben. Úgy tűnt, kifejezetten élvezi az ütközeteket.

A legtöbb kollégája múló badarságot látott Thatcher megválasztásában, és nem fogadott volna rá nagy összegben, hogy sokáig kitart a pozíciójában. A párt élén töltött első néhány évében – amikor tehát a rivális Munkáspárt volt kormányon – nem is tett érte sokat, hogy eloszlassa a személyével kapcsolatos kételyeket. Állandóan a különféle szociális intézkedések ellen szólalt fel, miután az érvényben lévő rendszer meggyőződése szerint elfojtotta a kezdeményezőkészséget, és nagyban felelőssé lehetett tenni a brit gazdaság hanyatlásáért. Akkor bírálta élesen a Szovjetuniót, amikor a két ország viszonyában már éppen némi javulás mutatkozott. Amikor aztán 1978–79 telén több szakszervezet a sztrájk mellett döntött, Thatcher nyíltan a hadiösvényre lépett, és összekötötte a sztrájkot a Munkáspárttal, illetve az elnök James Callaghannel. Merész és a közvéleményt megosztó lépés volt, amivel kétségkívül címlapra került, ám aligha nyerhette el a választók szimpátiáját. Elvégre a választókkal óvatosan kell bánni, biztatni, gyámolítani, nem pedig ijesztgetni kell őket – legalábbis így szólt a hagyományos bölcsesség.

Amikor 1979-ben a Munkáspárt kiírta az új választásokat, Thatcher folytatta az offenzívát, és az egész választást a szocializmus elleni keresztes hadjáratként keretezte át; kijelentette, hogy ez Nagy-Britannia utolsó esélye arra, hogy modernizálódjon, és felzárkózzon világpolitikai versenytársaihoz. Callaghan az óvatos és kimért politikus megtestesítője volt, Thatchernek azonban sikerült kihoznia a béketűréséből. Callaghan mélyen megvetette a háziasszonyból politikussá lett vetélytársát, és nagy lendülettel viszonozta támadásait; buzgón egyetértett vele, hogy a választás vízválasztó, ugyanis amennyiben Thatcher győzedelmeskedik, borítékolhatóan romba dönti az ország gazdaságát. Ez a stratégia részben sikeresnek tűnt, elvégre Thatcher valóban nagy számban riasztotta el a szavazókat, és a személyes népszerűséget mérő közvélemény-kutatások szerint is messze elmaradt Callaghantől. Csakhogy a fellépése – illetve Callaghan arra adott válasza – alaposan megosztotta a választókat, akik végre élesebb fénytörésben is láthatták a két párt közti különbséget. Thatcher egyetlen határozott mozdulattal bal- és jobboldalra osztotta a politikai palettát, magára irányított minden figyelmét, egyúttal a saját oldalára csábította a bizonytalanokat – és végül meggyőző fölénnyel megnyerte a választást.

Thatcher tehát megnyerte magának a választókat, ám miniszterelnökként illett volna mértéktartóbbnak mutatkoznia, hogy hagyjon időt a sebek begyógyulására – legalábbis az újabb közvélemény-kutatások szerint az emberek nagyjából ilyesmit vártak tőle. Ő azonban szokásához híven ezúttal is szembement a várakozásokkal, és még a kampány során javasoltnál is fájdalmasabb költségvetési megszorításokat jelentett be. Politikájának köszönhetően a gazdaság valóban egyfajta sokkot kapott, mint attól Callaghan óva intett, és a munkanélküliség az egekbe szökött. A pártban lévő kollégái közül jó néhányan, akik ekkor már évek óta gyanakvással követték a tevékenységét, a nyilvánosság előtt is kétségbe vonták a vezetésre való alkalmasságát. Ezek a Thatcher által pusztán „puhányoknak” titulált figurák a Konzervatív Párt legrégebbi, köztiszteletben álló tagjai voltak, és ekkor mindannyiukat a pánik kerülgette; Thatcher gazdasági végromlásba vezeti az országot, és attól tartottak, hogy erre a saját karrierjük is óhatatlanul rá fog menni. A miniszterelnök asszony erre válaszul egyszerűen kitessékelte őket a kabinetjéből. Mintha csak a fejébe vette volna, hogy mindenkivel szembefordul; ellenségeinek száma egyre csak nőtt, népszerűségi mutatói pedig mélyrepülésbe kezdtek. Napnál is világosabbnak tűnt, hogy nem fogja túlélni a következő választást.

Aztán 1982-ben az Atlanti-óceán másik oldalán lévő argentin katonai junta ürügyet keresett, amivel elterelheti a számtalan nehézséggel küszködő ország figyelmét a belső problémákról, és lerohanta a brit fennhatóság alatt álló, ám történelmileg valóban Argentínához tartozó Falkland-szigeteket. A junta képviselői biztosak voltak abban, hogy a britek egyszerűen magukra hagyják ezeket a kopár és elhagyatott területeket, Thatcher azonban nem adta magát ilyen könnyen, és a távolság ellenére – a Falkland-szigetek nagyjából 12 000 kilométerre fekszenek Nagy-Britanniától – a térségbe vezényelte a haditengerészetet. A munkáspárti vezetők természetesen élesen bírálták, amiért ilyen céltalan és költséges háborút vállal. A saját pártjának tagságát nagyrészt halálra rémítette az akció; amennyiben kudarcot vallanak, a konzervatívokat olyan szégyen éri, amit valószínűleg hosszú évekig nem fognak tudni kiheverni. Thatcher elszigeteltebbé vált, mint valaha. Csakhogy a közvélemény egyre nagyobb hányada kezdett másképpen tekinteni a korábban irritáló tulajdonságaira: makacssága egyszeriben bátorságnak és nemes eltökéltségnek tűnt. Az őt körülvevő tétovázó, ügyefogyott, karrierista férfiakkal szemben Thatcher felettébb magabiztosnak és megbízhatónak mutatkozott.

A britek sikerrel visszafoglalták a Falkland-szigeteket, Thatcher pedig ezzel a húzással megkoronázta addigi pályafutását. Egyszer csak mindenki megfeledkezett az ország gazdasági és szociális nehézségeiről. A miniszterelnök asszony csúcsra ért, és még két további választáson is megsemmisítő vereséget mért a Munkáspártra.

Értelmezés

Margaret Thatcher ismeretlenként, középosztálybeli, jobboldali radikálisként csöppent a politikába. A hatalomhoz jutó kívülállók első ösztöne mindig azt diktálja, hogy igyekezzenek bennfentessé válni – mégiscsak fáradságos az élet a belső körökön kívül –, ám ennek során jellemzően elveszítik identitásukat és mindazokat a tulajdonságaikat, amelyek a közvélemény szemében megkülönböztették őket a többségtől. Ha Thatcher olyanná válik, mint a körülötte lévő politikusok, akkor egy adott ponton minden további nélkül leválthatta volna a következő férfi kollégája. Az ösztöne tehát azt súgta, jobban jár, ha megmarad olyannak, amilyen mindig is volt. Gyakorlatilag a határáig feszítette a kívülálló szerepét: magányos nőként szállt szembe a férfiak seregével.

Hogy hangsúlyozza különbözőségét, Thatcher minden alkalmat megragadott, hogy ellenfelet találjon a maga számára: a szocialistákat, a „puhányokat”, az argentinokat. Ezek az ellenségek segítettek megszilárdítani az eltökélt, erélyes és önfeláldozó nő imázsát. Thatchert nem csábította el a népszerűség szirénéneke, amit önmagában véve felszínes és múló jelenségnek tekintett. A politikai kommentátorok megszállottan követhetik ugyan a közvélemény-kutatások eredményeit, ám a szavazó számára – márpedig a szavazó tudata képezi a politikusok valódi csataterét – az erőteljes jelenlét végső soron fontosabb, mint a puszta rokonszenv. Nem probléma, ha a nyilvánosság akár jelentős része gyűlöl bennünket; úgysem tudunk mindenkinek a kedvében járni. Azok az ellenségeink, akik élesen szembehelyezkednek velünk, segítenek megteremteni azt a támogatói bázist, amelynek tagjai nem fognak magunkra hagyni. Ne akarjunk középre nyomakodni, ahová mindenki más is igyekszik; a tömegben úgysem volna kellő helyünk harcolni. Ne féljünk attól, hogy megosszuk az embereket, és eltaszítsunk magunktól másokat; a lényeg, hogy elegendő mozgásterünk legyen a küzdelemhez!

Az életben minden középre tereli az embert, éspedig nem csak politikai értelemben. A közép a kompromisszum helye. Természetesen fontos és hasznos tulajdonság, ha ki tudunk jönni és együtt tudunk működni másokkal, ám korántsem veszélytelen; ha mindig a legkisebb ellenállás felé tartunk, és a béke útját járjuk, megfeledkezünk róla, hogy kik is vagyunk valójában, és szép lassan beleszürkülünk a középütt zsúfolódó tömegbe. Ehelyett tanuljunk meg magunkra kívülállóként tekinteni, akit minden oldalról ellenségek vesznek körbe! A szüntelen harc éberré és erőssé tesz, egyúttal segít abban, hogy célokat tűzzünk ki saját magunk és mások elé. Ne aggódjunk amiatt, hogy közben esetleg magunkra haragítunk másokat; ellenségeskedés nélkül nincs harc, márpedig harc nélkül nincs diadal sem. Ne hagyjuk magunkat elcsábítani annak szükségétől, hogy szeressenek bennünket: ennél sokkal jobban járunk, ha tisztelnek, sőt akár félnek tőlünk. Az ellenségek felett aratott diadal úgyis tartósabb népszerűséget hoz, mint bármi más.

„Ne bízzunk abban, hogy az ellenség talán mégsem érkezik meg; jobb felkészülten várni rá.”

Szun-ce: A háború művészete (i. e. 4. század)

KULCS A HADVISELÉSHEZ

Olyan korban élünk, amikor az emberek csak ritkán engedik meg magunknak, hogy nyíltan ellenségesen lépjenek fel. A társadalmi (politikai, katonai stb.) érintkezés szabályai megváltoztak, és ezzel együtt az ellenségről alkotott fogalmunk is. Manapság ritka, hogy valakit minden további nélkül az ellenségünknek nevezhetnénk – viszont annál inkább áldásos az ilyen figurák felbukkanása az életünkben. Az emberek ritkán intéznek közvetlen támadást ellenünk, amelynek során egyértelműen kinyilvánítanák a szándékaikat – vagyis azt, hogy meg akarnak semmisíteni bennünket –; helyette inkább közvetett módszerekkel és az ármánykodás eszközeivel élnek. Habár a világban ma erőteljesebb a versengés, mint korábban bármikor, a nyílt, kifelé irányuló agresszió megvetendőnek számít, így aztán az emberek inkább titokban áskálódnak, és egyre kiszámíthatatlanabb és ravaszabb módon igyekeznek elintézni az ellenfeleiket. Sokan a barátsággal leplezik agresszív késztetéseiket, és csak azért igyekeznek közelebb férkőzni hozzánk, hogy aztán annál nagyobb kárt okozzanak nekünk. (Elvégre egy barát ismeri a legjobban a gyenge pontjainkat.) Az is előfordul, hogy olyanok ajánlják fel a segítségüket és a szövetségüket, akik még csak nem is mondják magukat a barátainknak: meglehet, a támogatásukról biztosítanak, végső soron azonban a saját érdekeik mentén cselekszenek, és ez nemritkán a mi kárunkra történik. Aztán ott vannak az erkölcsi hadviselés bajnokai, akik állandóan az áldozatot játsszák, és olykor olyasmiért is bűntudatot ébresztenek bennünk, amit el sem követtünk. A harctér tele van az efféle agyafúrt, rejtőzködő harcosokkal.

Értsük jól: az „ellenség” – az angol enemy a latin inimicus, ’nem barát’ kifejezésből származik – fogalma démonizálódott és korábban ismeretlen politikai jelentéstartalmakkal telítődött. Stratégaként elsődleges feladatunk abban áll, hogy kiszélesítsük az ellenség koncepcióját, és azokat is ide soroljuk, akik bármilyen módon, mégoly észrevétlen eszközökkel is ellenünk áskálódnak. Anélkül, hogy paranoiássá válnánk, fel kell ismernünk, hogy kik azok a szereplők az életünkben, akik rosszat akarnak nekünk, és közvetett módon, de keresztbe tesznek nekünk. Márpedig ha egyszer azonosítjuk őket, több mozgásterünk lesz a védekezéshez. Hátraléphetünk, és kivárhatjuk a következő lépésüket, vagy akár agresszív, akár kitérő manőverekkel magunkhoz ragadhatjuk a kezdeményezést, hogy elkerüljük a legrosszabbat. Még akár meg is próbálhatjuk baráttá tenni az ellenségünket, de bárhogyan is cselekszünk, ne váljunk naiv áldozattá! Ne akarjunk folyamatosan visszavonulni, és ne hagyjuk, hogy olyan védekező helyzetbe kerüljünk, ahol állandóan csak reagálunk az ellenfél lépéseire. Vértezzük fel magunkat, maradjunk éberek, és legyünk mindig résen – még akkor is, ha barátok vesznek körbe!

Az emberek általában remekül el tudják rejteni az ellenséges szándékaikat, ám öntudatlanul gyakran elárulják, hogy korántsem olyan jóindulatúak, mint amilyennek szeretnék magukat mutatni. A Kínai Kommunista Párt vezetője, Mao Ce-tung egyik legközelebbi barátja és tanácsadója egy bizonyos Lin Piao, a Politbüro magas rangú hivatalnoka, egyúttal a pártfőtitkár potenciális utódja volt. Az 1960-as évek végén és az 1970-es évek elején Mao változásra figyelt fel Lin magatartásában: barátja még a megszokotthoz képest is rendkívül barátságosan viselkedett vele szemben. A főtitkárt persze mindenki dicsérte, Lin ajnározása azonban kezdett kínossá válni. Mao rögtön megsejtette, hogy valami nem stimmel. Árgus szemmel követte Lin minden lépését, és hamarosan arra jutott, hogy harcostársa valójában már a hatalomátvételt tervezi, vagy legalábbis úgy helyezkedik, hogy alkalomadtán a lehető legközelebb tartózkodjon a húsosfazékhoz. Kiderült, hogy Maónak igaza van: Lin valóban összeesküvést szőtt az elnök ellen.

Nem az a feladatunk, hogy minden baráti gesztussal szemben bizalmatlanná váljunk, hanem az, hogy észrevegyük és tudatosítsuk ezeket a gesztusokat. Figyeljünk fel rá, ha barátunk irányunkban táplált érzelmeinek hőfoka megváltozik: a szokatlan negédesség, a bizalmaskodás, a mások előtt tett, olykor meglepő dicséretek, illetve az olyan szövetség erőltetése, amely a másiknak nyilvánvalóan inkább hasznára van, mint nekünk, mind gyanút ébreszthetnek. Bízzunk az ösztöneinkben: ha a másik magatartásra aggályossá válik, akkor valószínűleg tényleg van miért aggódnunk. Kiderülhet, hogy a helyzet nem súlyos, de mindig jobb résen lenni, mintha felkészületlenül érne a következő hátbatámadás.

Hátradőlhetünk, és megtanulhatunk olvasni a jelekből, vagy aktívan is dolgozhatunk azért, hogy leleplezzük ellenségeinket – ahogy egy kínai mondás tartja: rázzuk meg a nádast, hogy előcsalogassuk a kígyókat! A Bibliában Dávid arra gyanakszik, hogy apósa, Saul, titokban el akarja tenni láb alól. Vajon hogyan derítheti ki az igazságot? Dávid megosztotta a gyanúját közeli barátjával, Saul fiával, Jonatánnal. Jonatán nem akarta elhinni, hogy igaza lehet, úgyhogy Dávid azt javasolta, tegyék próbára Sault. Éppen ünnepséget tartottak, ahová ő is hivatalos volt. Dávid úgy döntött, hogy nem megy el, és helyette Jonatán vesz részt az eseményen, hogy közvetítse Dávid bocsánatkérését, aki valamilyen elfogadható, de nem túlságosan sürgető ürüggyel menti ki magát a kötelezettség alól. A magyarázat felbőszítette Sault, aki kijelentette: „Rögtön hozzátok elém – megérdemli a halált!”

Dávid próbatétele azért lehetett sikeres, mert magasra emelte a tétet. Az ünnepségtől való távolmaradásának okát többféleképpen is lehetett értelmezni; ha Saul jó szándékkal lett volna Dávid iránt, akkor legrosszabb esetben az önzés jelét látta volna a távolmaradásban, csakhogy mivel titokban gyűlölte Dávidot, ezért aztán úgy ítélte, hogy joggal botránkozik meg rajta, és Dávid lépése így számára is ürügyet szolgáltatott arra, hogy ki akarja végeztetni. Kövessük Dávid példáját, és mondjunk vagy tegyünk valamit, amit szintén többféleképpen lehet értelmezni; valamit, ami a felszínen ugyan udvariasnak tűnhet, ugyanakkor némi hűvösséget feltételez a részünkről, sőt akár sértésnek is lehet venni. Ha a másik valóban a barátunk, esetleg meglepődik a dolgon, de jó eséllyel hagyja azt feledésbe merülni. Ha viszont nem a barátunkról, hanem egy ellenségünkről van szó, akkor nyomban haragra fog gerjedni. Bármilyen erőteljes érzelemmel szembesülünk, rögtön tudni fogjuk, hogy valami forrong a mélyben.

Sokszor azzal leplezhetjük le a legkönnyebben a többieket, ha feszültséget szítunk és vitát provokálunk. A hollywoodi producer Harry Cohn – a Universal Pictures elnöke – sokszor használta ezt a módszert, hogy kihúzza a stúdióban dolgozó kollégáiból az igazi véleményüket, akik mindaddig nem voltak hajlandók egyértelműen állást foglalni valamilyen kérdésben; Cohn ilyenkor váratlanul bírálni kezdte a munkájukat, esetleg valamilyen szélsőséges és támadó álláspontra helyezkedett, amivel kiprovokálta a többi rendezőből és forgatókönyvíróból, hogy adják fel szokásos távolságtartásukat, és vallják meg őszintén, ők mit gondolnak az adott ügyről.

Fontos tudatosítanunk, hogy az emberek elsősorban azért beszélnek homályosan, és sokszor azért olyan kétértelmű a magatartásuk, mert ez mindig biztonságosabbnak tűnik a számukra, mintha valóban elköteleznék magukat valami mellett. Ha vezető pozícióban vagyunk, akkor a többiek úgyis visszhangozni fogják az elképzeléseinket, ám egyetértésük ilyenkor sok esetben nem több mint puszta udvariaskodás. Tegyük őket érzelmessé; az emberek jellemzően őszintébbé válnak a vita hevében. Ha vitába bonyolódunk valakivel, és továbbra is a mi elképzeléseinket ismételgeti, akkor előfordulhat, hogy egy kaméleonnal kerültünk szembe – az ilyen típus felettébb veszélyes. Óvakodjunk azoktól, akik a homályos absztrakciók és a pártatlanság álcája mögé húzódnak; senki sem pártatlan. Elegendő egy élesen megfogalmazott kérdés vagy egy vélemény, amit nem lehet szó nélkül hagyni, és máris rávehetjük a másikat a színvallásra.

Olykor hasznosabb, ha potenciális ellenségeinkkel szemben kevésbé közvetlen módszerekkel élünk, és érdemes annyira kifinomultnak és alattomosnak lennünk, mint amilyenek ők. 1519-ben Hernán Cortés egy csapat kalandor oldalán érkezett Mexikóba. Az ötszáz fős társaságban akadtak, akiknek a hűségével kapcsolatban komoly kétségek merülhettek fel. Amikor Cortés az expedíció során valamilyen gyanús jelre figyelt fel a katonái részéről, sosem veszítette el az önuralmát, és nem is kezdett vádaskodásba. Helyette úgy tett, mint aki mindennel elégedett, és elfogadta a katonák magatartását. Miután megbízhatatlan társai ezt a gyengeség jelének tekintették, netán úgy vélték, hogy titokban vezetőjük is az ő oldalukon áll, egy lépéssel még tovább mentek. Cortés ekkor megkapta, amit akart: a katonák egyértelmű bizonyítékát adták annak, hogy árulók, és ezzel kellő okot szolgáltatta arra, hogy letartóztassa és kivégeztesse őket. Éljünk mi is Cortés módszerével: ha arra gyanakszunk, hogy barátaink vagy követőink esetleg hátsó szándékokat dédelgetnek, netán egyenesen ellenünk áskálódnak, vagy egyszerűen csak különösnek tartjuk a magatartásukat, akkor ne kapkodjunk, és ne engedjünk a csábításnak, hogy elhamarkodottan reagáljunk, vagyis tartózkodjunk a dühöngéstől és a faggatózástól! Inkább játsszuk el, hogy szemet hunyunk a történtek fölött, és ezzel szabad utat adunk ellenségeinknek, hogy folytassák játékaikat, egyúttal feltárják előttünk lapjaikat. Így már sokkal több okunk és lehetőségünk lesz a megfelelő válaszlépések megtételére.

Az ellenség sokszor túl hatalmas vagy nehezen megragadható – lehet valamilyen szervezet, esetleg egy bonyolult hálózat mögött rejtőzködő figura. Ilyenkor arra kell törekednünk, hogy az adott csoport részét vegyük célba – egy vezetőt, szóvivőt, a belső kör egyik kulcsfontosságú tagját. Az aktivista Saul Alinsky is így bánt el a jelentős szervezetekkel és az azokat körbevevő bürokráciával. Amikor Alinsky az 1960-as években kampányt indított a chicagói iskolarendszer deszegregációjáért, az iskolák fenntartóját vette célba, jól tudva, hogy az illető majd megpróbálja a feljebbvalóira tolni a felelősséget. Egy idő után a nyilvánosság elé tudta vinni az ügyét, lehetetlenné téve a fenntartó számára a további rejtőzködést. Nemsokára aztán a mögötte állóknak is a fenntartó segítségére kellett sietniük, ezzel felfedve magukat a nyilvánosság előtt. Kövessük Alinsky példáját, és sose akarjunk valamilyen homályos, absztrakt ellenséggel küzdeni! Egy ilyen harcban jóval nehezebb motiváltnak maradni, és természetesen az sem könnyíti meg a dolgunkat, hogy az ellenség jószerivel láthatatlan. Jobban járunk tehát, ha személyességgel töltjük meg a küzdőteret, és nyíltan az ellenség szemébe nézünk.

Minden oldalról veszély vesz körbe bennünket. Mindig lesznek a környezetünkben ellenséges alakok, és mindig lesznek pusztító kapcsolataink. Az egyetlen lehetőség, hogy kitörjünk ezekből a negatív dinamikákból, ha őszintén szembenézünk a helyzetünkkel. Ha elnyomjuk a haragunkat, elkerüljünk azokat, akik fenyegetnek bennünket, és mindig csak a megbékélést keressük, akkor – legyenek bármilyen elterjedtek is ezek a „megoldások” – csak a saját bukásunkat siettetjük. A konfliktuskerülés megszokássá válik, és elveszítjük a harci érzékünket. Értelmetlen dolog bűntudatot éreznünk, elvégre nem a mi hibánk, hogy ellenségek törnek ránk, de ugyanilyen értelmetlen, ha csak a sebeinket nyalogatjuk, és áldozatként tekintünk magunkra. Mindkét esetben befelé fordítjuk a tekintetünket, és saját magunkra és az érzelmeinkre koncentrálunk. Ahelyett, hogy internalizálnánk egy kényes helyzetet, inkább arra kell törekednünk, hogy azt externalizáljuk, és szembenézzünk ellenségünkkel – ugyanis ez jelenti az egyedüli kiutat.

A gyerekpszichológus Jean Piaget a konfliktust a mentális fejlődés kritikus jelentőségű részének tartotta. A gyerekek a társaikkal és a szüleikkel folytatott küzdelmek és harcok során tanulnak meg alkalmazkodni a világhoz, és ekkor tesznek szert azokra a stratégiákra, amelyeket a későbbiekben is alkalmazni tudnak. Azok a gyerekek, akik mindenáron kerülni igyekeznek a konfliktusokat, vagy azok, akiknek esetleg a szüleik túlságosan védelmezők, szociális és mentális értelemben is hátrányos helyzetbe jutnak. Ugyanez igaz a felnőttekre is, akik szintúgy a másokkal folytatott küzdelmeik során tanulják meg, hogy mely módszerek válnak be, és melyek nem, illetve ekkor érthetik meg azt is, hogy miként védhetik meg magukat eredményesen az ellenségeiktől. Ahelyett tehát, hogy már az ellenség puszta gondolatától megriadnánk, inkább fogadjuk el a helyzetet! A konfliktus ugyanis terapeutikus hatással bír.

Az ellenségek számos jótéteménnyel kedveskednek nekünk. Először is motiválnak bennünket, és alkalmat adnak rá, hogy erősebbé váljunk legbensőbb meggyőződéseinkben. A festő Salvador Dalí hamar megértette, hogy számos tulajdonság van, amit képtelen elviselni másokban: ilyen a kényelmesség, a romantikus hajlam és az ájtatoskodás. Dalí élete minden szakaszában talált valakit, aki megtestesítette ezeket a negatív eszméket – vagyis talált magának egy ellenséget, aki ellen hadba indulhatott. Az első ilyen figura a romantikus költő Federico García Lorca volt; aztán következett André Breton, a szürrealista mozgalom erőskezű vezére. Azzal, hogy ilyen formátumú ellenségekkel szállhatott szembe, Dalí egyre magabiztosabbá és ihletettebbé vált.

Az ellenség ugyanakkor mércét is ad a kezünkbe, amellyel saját magunkat mind személyes, mind pedig szociális szempontból is jobban megítélhetjük. A japán szamurájoknak nem lett volna lehetőségük tökélyre fejleszteni kardvívó tudományukat, ha ne harcoltak volna a legkiválóbbak ellen; Muhammad Alinak is szüksége volt Joe Frazierre, hogy a legnagyobbak közé emelkedjen. A kemény ellenfél ugyanis hozzásegít bennünket, hogy a legjobbat hozzuk ki magunkból. És minél erősebb és jelentősebb az ellenfél, annál nagyszerűbb a legyőzésével járó jutalom. Mindig jobb egy méltó ellenfelet legyőzni, mint elsöpörni az útból egy jelentéktelen kis bajkeverőt. Ha komoly diadalt aratunk, azzal kivívjuk mások tiszteletét, és olyan támogatókra teszünk szert, akik akár a következő harcunkban is a segítségünkre lehetnek.

Ha megtámadnak bennünket, az annak a jele, hogy már elég fontossá váltunk mások szemében. Élvezzük hát a ránk irányuló figyelmet, és örüljünk, hogy lehetőségünk nyílik bizonyságot adni kiválóságunkról! Mindannyiunkban rejlenek agresszív késztetések, amelyeket kénytelenek vagyunk elfojtani magunkban; az ellenség alkalmat szolgáltat rá, hogy kiéljük ezeket az ösztöneinket. Hiszen végre itt van valaki, akivel szemben anélkül mutathatjuk meg az agresszív oldalunkat, hogy emiatt bűntudatot kellene éreznünk.

A vezetők mindig is hasznosnak vélték, ha a nehézségek idején ellenség jár a kapujuk előtt, hiszen ilyenkor remek esélyt kaptak arra, hogy eltereljék a közvélemény figyelmét a belső problémákról. Amikor az ellenségre hivatkozva felsorakoztatjuk csapatainkat, igyekezzünk a lehető legjobban felhergelni őket: egy kis gyűlölet bizonyára motiváltabbá teszi embereinket a harcmezőn. Hangsúlyozzuk és nagyítsuk fel a csapatunk és az ellenség közti különbségeket – húzzunk jól látható határvonalakat! Xenophón nem törekedett rá, hogy méltányos és igazságos legyen; nem beszélt arról, hogy a perzsák talán nem is olyan rettenetes népség, és egyébként maguk is hozzájárultak a civilizáció előremozdításához. Nem – Xenophón barbároknak, a görögök szöges ellentéteinek festette le a perzsákat. Érzékletesen, átéléssel szónokolt árulásukról, kifejtette, hogy kultúrájuk velejéig romlott, és senki sem számíthat közülük az istenek kegyeire. Járjunk el mi is hasonlóképpen: a győzelem a célunk, nem a méltányosság és a kiegyensúlyozottság. Használjuk a háborús retorikát, hogy emeljük a tétet, és lelkesültebbé tegyük harcosainkat!

A harcmezőn elengedhetetlen, hogy kellő mozgásterünk legyen. Ha sarokba szorítanak, garantálható a vereség. Ha sok az ellenségünk, több lehetőség is az ölünkbe hullik. Kijátszhatjuk őket egymás ellen, szövetségre léphetünk az egyikkel, hogy így törjünk borsot a másik orra alá és így tovább. Ellenségek nélkül nem fogjuk tudni, hogy miként manőverezhetünk, megfeledkezünk saját korlátainkról, és arról, hogy meddig tanácsos elmennünk. Julius Caesar hamar Pompeiusban találta meg az ellenségét. Miután gondosan felmérte cselekedeteit, és alapos tervet kovácsolt, mindent annak rendelt alá, hogy végül stabil pozícióba kerüljön Pompeiusszal szemben. Amikor aztán kettejük közt elkerülhetetlenné vált a nyílt háború, Caesar a legjobb formáját hozta. Csakhogy miután sikeresen megvívta ezt a harcát, és nem voltak többé ilyen formátumú riválisai, Caesar elveszítette a fonalat, és elbizakodottságában egyre inkább istenként tekintett magára. Pompeius legyőzése vált a végzetévé. Ellenségeinknek köszönhetjük, hogy reálisan és alázatosan szemléljük a világot – nélkülük az fenyeget, hogy megfeledkezünk a mértéktartásról.

Ne felejtsük tehát: mindig lesznek mások, akik agresszívabbak, alattomosabbak, könyörtelenebbek nálunk, és elkerülhetetlen, hogy néha ilyen alakok keresztezzék az utunkat. Elképzelhető, hogy ezekben a helyzetekben majd ösztönösen a megbékélést és a kompromisszumot keressük. Ennek oka, hogy az ilyen figurák sokszor zseniálisan megtévesztenek bennünket, miután stratégiai megfontolásból barátságosnak mutatkoznak, vagy úgy csinálnak, mintha kellő mozgásteret biztosítanának a számunkra, miközben vágyaik nem ismernek korlátokat, és kizárólag az motiválja őket, hogy védtelenné tegyenek bennünket. Mindig lesznek, akikkel szemben érdemes keménynek lenni; fel kell ismernünk, hogy nincs középút, és nem lehetséges a békülés. Ellenfelünk számára a kompromisszumkészségünk a gyengeség jele, illetve olyan fegyver, amit ellenünk fordíthat. Elegendő egyetlen pillantást vetni a múltjukra, és jó eséllyel felismerhetjük az ilyen személyeket: figyeljünk fel a hatalomszerzés példáira, a hirtelen vagyongyarapodásra, a korábbi árulásokra. Amint felébred a gyanú, hogy egy Napóleonnal van dolgunk, maradjunk éberek, és legyünk mindig résen! Mi jelentjük önmagunk utolsó védelmi vonalát.

Szaktekintély: „Ha biztonságra törekszel, és nem gondolsz a veszéllyel, ha túl balga vagy ahhoz, hogy éberen várd az ellenséget, akkor olyan leszel, mint a sátor tetején fészket rakó szarka vagy az üstben úszkáló hal – az ilyenek nem bírják sokáig.” Csu-ko Liang (i. sz. 181–234)

MEGFORDÍTÁS

Mindig keressük a lehetőségét, hogy olyan ellenséget találjunk, akit az ellenőrzésünk alatt tarthatunk! Tisztánlátásra van szükségünk, nem paranoiára. A zsarnokok veszte, ha mindenütt és mindenkiben csak ellenséget látnak. Ilyenkor elveszítik a realitásérzéküket, és reménytelenül belegabalyodnak a szüntelen rettegés zűrzavarába. Ha viszont mindazokon rajta tartjuk a szemünket, akik potenciálisan az ellenségeinkké válhatnak, azzal csupán előrelátásról és óvatosságról teszünk tanúbizonyságot. Tartsuk meg a gyanakvásunkat saját magunknak, és így senkinek sem kell tudnia róla, ha kiderül, hogy esetleg tévedtünk. Óvakodjunk attól, hogy oly mértékben megosszuk az embereket, hogy már nem tudunk kihátrálni a magunk teremtette helyzetekből! Margaret Thatcher, aki egyébként zseniális volt a konfliktusok kiélezésében, végül mégiscsak elvesztette a kontrollt: egyszerűen túl sok ellenséget szerzett magának, és miután mindvégig ugyanazokkal a taktikákkal élt, egy idő után képtelen volt felismerni, hogy mikor kellett volna visszavonulót fújnia. Franklin Delano Roosevelt is mesteri szinten űzte a megosztás játszmáját, és mindig gondoskodott róla, hogy éles határvonalat húzzon maga és az ellenségei közé. Csakhogy miután ez a határvonal kellőképpen éles volt, hátrált egy lépést, amitől engedékenynek mutatta magát – a béke emberének szerepében tetszelgett, aki olykor mégiscsak hadba vonul. Lehet, hogy az így sugárzott kép hamis volt, de annál hatékonyabb.

2.

NE AZ UTOLSÓ CSATÁNKAT VÍVJUK ÚJRA: A GERILLA STRATÉGIÁJA

A múlt sokszor visszahúz és nyomorúsággal tölt el bennünket. Tudatosan hadat kell viselnünk a múlt ellenében, és arra kényszeríteni magunkat, hogy mindig a jelenre koncentráljunk. Legyünk kíméletlenek magunkkal szemben; ne ismételgessük a jól bejáratott módszereket! Folytassunk gerillaháborút, amelyben nincsenek állandó frontvonalak, hanem minden folyékony és mozog.

AZ UTOLSÓ HÁBORÚ

Senki sem emelkedett gyorsabban a csúcsra, mint Bonaparte Napóleon (1769–1821). 1793-ban még a francia forradalmi hadsereg kapitánya volt, de ugyanebben az évben dandártábornokká léptették elő. 1796-ban már ő vezette Itáliában a francia csapatokat az osztrákok ellen, akiket abban az évben, majd három esztendővel később még egyszer legyőzött. 1801-ben Franciaország első konzulja lett, majd 1804-ben császárrá koronáztatta magát. 1805-ben az austerlitzi ütközetben megsemmisítő csapást mért az osztrák és orosz seregre.

Sokak számára Napóleon több volt pusztán nagyszabású hadvezérnél; igazi zsenit, a háború géniuszát látták benne. Nem mindenki volt azonban lenyűgözve a teljesítménye láttán, bizonyos porosz tábornokok ugyanis úgy vélték, hogy nagyrészt inkább a szerencsének köszönhette a sikereit. Úgy vélekedtek, hogy amíg Napóleon merész és agresszív volt, addig ellenfelei túlságosan gyöngének és tétovázásra hajlamosnak mutatkoztak. Ezek a kritikus hangok biztosak voltak benne, hogyha egyszer a poroszokkal is szembekerül, Napóleon fogja húzni a rövidebbet.

A szóban forgó porosz generálisok között találjuk Friedrich Ludwigot, Hohenlohe-Ingelfingen hercegét is (1746–1818). Hohenlohe Németország legrégebbi arisztokrata családjainak egyikéből származott, és illusztris karriert mondhatott a magáénak. Már fiatalon Nagy Frigyes (1712–1786) alatt szolgált, aki lényegében egymaga tette Poroszországot nagyhatalommá. Hohenlohe fokozatosan lépegetett egyre feljebb a ranglétrán, míg végül ötvenévesen tábornok lett; a porosz hadvezetésben ez akkoriban viszonylag fiatalnak számított.

Hohenlohe számára a háborús siker kiváló szervezést, fegyelmet, illetve felkészült hadvezérek által alkalmazott erőteljes stratégiát követelt meg. A poroszok mindezen erényekkel rendelkeztek. Katonáikat addig gyakorlatoztatták, amíg már a legkifinomultabb manővereket is óraműpontossággal tudták elvégezni. A porosz tábornokok alaposan tanulmányozták Nagy Frigyes győzelmeit; a háborút matematikai feladványnak látták, amelyet időtlen elvek mentén kell megvívni. Tábornokaik számára a korzikai Napóleon nem volt egyéb, mint egy forrófejű jöttment, aki egy engedetlen csürhe élére állva randalírozik szerte Európában. Biztosak voltak benne, hogy a tudásukra és a képességeikre hagyatkozva könnyen felülmúlhatják ellenségüket, és magától értetődőnek vették, hogy a franciák nyomban meginognak és pánikba esnek a fegyelmezett porosz csapatok láttán; Napóleon mítosza szertefoszlik, és Európa végre visszatérhet a régi rendhez.

1806 augusztusában Hohenlohe és a többi tábornok végre megkapta, amit akart: miután III. Frigyes Vilmos porosz király megelégelte, hogy Napóleon folyamatosan megszegi az ígéreteit, úgy döntött, hogy hat hét múlva háborút hirdet ellene. Felszólította a tábornokait, hogy ebben a hat hétben találják ki, hogyan fogják porrá zúzni a franciákat.

Hohenlohe eksztatikus állapotba került. Biztos volt benne, hogy a küszöbönálló hadjárat pályafutása csúcsát fogja jelenteni. Már évek óta álmodozott róla, hogy legyőzi Napóleont, és az első stratégiai megbeszélésükön be is mutatta terveit kollégáinak: a precíz menetelést követően a porosz hadsereg tökéletes pozícióba kerül ahhoz, hogy a lehető legjobb szögből támadjon a franciákra, amíg azok Poroszország déli régióin vonulnak át. Nagy Frigyes kedvelt taktikáját, a ferde csatarendet alkalmazzák, amelynek során szándékosan gyengébbnek hagyják frontvonaluk egyik pontját, hogy cserébe másutt annál erőteljesebben rohamozhassanak – a siker borítékolható volt. A többi, mind a hatvanas és hetvenes éveiben járó tábornok szintúgy előterjesztette a saját elképzeléseit, ám ezek is csupán Nagy Frigyes módszerének variánsai voltak. A megbeszélést viták követték; egyik hét telt el a másik után. Végül a királynak kellett közbelépnie, hogy olyan kompromisszumra jussanak, amely mindenkinek megfelelt.

Az egész országon lelkesültség lett úrrá, és mindenki biztos volt benne, hogy hamarosan újraélhetik Nagy Frigyes uralkodásának dicsőséges éveit. A tábornokoknak közben tudomására jutott, hogy Napóleon kifürkészte a terveiket – a franciáknak kiváló kémeik voltak –, mindenesetre a poroszoknál volt a kezdeményezés, és továbbra is úgy ítélték meg, hogy ha a csapataik egyszer megindulnak, többé semmi és senki sem tartóztathatja fel őket.

Október 5-én, néhány nappal azelőtt, hogy a király hivatalosan is kihirdette volna a háborút, aggasztó információk kerültek a tábornokok birtokába. A hírszerzés kiderítette, hogy Napóleon seregének néhány osztaga, amelyekről korábban azt hitték, hogy szétszóródtak, valójában egyesítették erejüket, és máris mélyen járnak Poroszország déli részén. A felderítő küldetést vezető kapitány jelentette, hogy a francia katonák hátizsákokkal vonulnak; amíg a poroszok lassú szekereket használtak a katonák ellátásához, addig a franciák maguk szállították a felszerelésüket és az élelmüket, és meghökkentő sebességgel tudtak haladni.

Mielőtt még a tábornokoknak lehetősége nyílt volna módosítani a terveiken, Napóleon serege váratlanul északnak fordult, és egyenesen Berlin, vagyis Poroszország szíve ellen indult. A tábornokok vitatkoztak, és egyre bizonytalanabbá váltak, ahogy ide-oda tologatták a csapataikat, miközben sehogyan sem tudtak döntésre jutni afelől, hogy hol is kellene támadniuk. Rövid úton mindenkit elfogott a pánik. Végül a király elrendelte a visszavonulást: az új terv szerint a porosz csapatok északon egyesítik erejüket, és oldalba támadják a Berlinnek vonuló Napóleont. Hohenlohe feladata a védelem és a menekülési útvonal biztosítása volt.

Napóleon október 14-én Jéna mellett csapott össze Hohenlohéval, aki így végre megkapta az ütközetet, amelyre oly régóta áhítozott. Számbeli tekintetben a két sereg nagyjából azonos volt, de amíg a franciák katonái szedett-vetettek voltak és ösztönösen harcoltak, addig Hohenlohe továbbra is szigorú hadrendben tartotta csapatait, és úgy irányította a manővereiket, mintha csak egy balettelőadást dirigálna. Az ütközet egészen addig hullámzóan alakult, amíg a franciák elfoglalták a közeli Vierzehnheiligent.

Hohenlohe utasította csapatait, hogy haladéktalanul induljanak meg a település visszafoglalására. A Nagy Frigyes idejére visszanyúló szertartást felelevenítve dobszóval adták meg a ritmust a porosz katonáknak, akik lobogóikat lengetve, újfent alakzatba rendeződve úgy kezdtek masírozni, mintha csak egy díszszemlén vennének részt. Csakhogy a poroszok ekkor nyílt terepen jártak, míg Napóleon emberei a kertek falai mögött és a háztetőkön vártak rájuk. A francia lövészek nem is kívánhattak volna jobb pozíciót maguknak; a poroszok kuglibábukként dőltek fel. Az összezavarodott Hohenlohe utasította embereit, hogy álljanak meg, és váltsanak alakzatot. Ismét felhangzott a dobszó, és a poroszok még egyszer irigylésre méltó precizitással meneteltek az ellenségük felé – az ilyesmi igazán nagyszerű látványt nyújt az arra fogékonyaknak –, a franciák azonban nem fogytak ki a töltényeikből, és újfent megtizedelték őket.

Hohenlohe korábban még sosem találkozott ehhez fogható sereggel. A francia katonák olyanok voltak, akár a pokolból előbújt démonok. Saját, végtelenül fegyelmezett katonáival szemben a franciák önállóan manővereztek, ugyanakkor volt rendszer az őrületükben. Aztán egyszer csak, mintha a semmiből bukkantak volna elő, rögtön két oldalról indultak rohamra, teljes bekerítéssel fenyegetve a poroszokat. A herceg elrendelte a visszavonulást. A jénai ütközet ezzel véget ért.

A poroszok hadigépezete kártyavárként omlott össze; a vereséget követően egyik erőd adta meg magát a másik után. A király keletre menekült. Alig néhány nap kellett hozzá, és az egykor oly dicsőséges porosz hadseregből gyakorlatilag semmi sem maradt.

Értelmezés

1806-ban a poroszoknak meglehetősen egyszerű realitással kellett szembenézniük: nagyjából ötvenéves lemaradásban voltak a kor követelményeihez képest. Tábornokaik kiöregedtek, és ahelyett, hogy igyekeztek volna megfelelni az idők kihívásainak, csak a régen bevált formuláikat ismételgették. Hadseregük lassú volt, katonák olyannak tűntek, akár a parádézó automaták. Pedig a porosz tábornokokat számos jel figyelmeztethette volna a küszöbönálló katasztrófára: a közelmúltbeli ütközetekben csapataik korántsem remekeltek úgy, ahogy várták, azonkívül jó néhány porosz tiszt szóvá tette a reformok szükségességét, és ami a legfontosabb, tíz évük volt rá, hogy tanulmányozzák Napóleon módszereit – újító szellemű stratégiai megközelítését és azt a sebességet és rugalmasságot, amellyel hadserege nekirontott az ellenségnek. A realitás tehát ott volt előttük, ám ők úgy döntöttek, hogy inkább fittyet hánynak rá. Éppenséggel arról győzködték magukat, hogy Napóleon az, akinek a sorsa máris megpecsételődött.

Tekinthetünk pusztán történelmi érdekességként a porosz hadseregre, de nagyon is elképzelhető, hogy mi magunk is hasonló tévedések foglyai vagyunk. Nemzetként és egyénként ugyanis éppúgy visszahúz bennünket, hogy képtelenek vagyunk szembenézni a valósággal, és nem ismerjük fel, hogy mi áll előttünk. Ahogy idősebbek leszünk, csak egyre jobban kötődünk a múlthoz, és mindent a megszokás ural. Az egykor bevált módszerek megkérdőjelezhetetlen doktrínává válnak, egyúttal kemény héjjá merevednek rajtunk, amely megóv a realitástól. Az újítás szellemét felváltja az örökös ismétlés. Ritkán ismerjük fel ezeket a mintákat, ugyanis roppant nehéz megérteni, hogy a saját tudatunkban is ilyen folyamatok zajlanak le. Aztán egyszer csak szembejön velünk egy ifjú Napóleon, valaki, aki nem tartja tiszteletben a hagyományt, és aki újszerű eszközökkel képzeli el a hadviselést. Ekkor felismerjük, hogy saját gondolkodásmódunk és magatartásunk vészesen idejétmúlttá vált.

Sose vegyük készpénznek, hogy múltbéli sikereink a jövőben is folytatódni fognak. Az egykori sikerek éppenséggel a legfőbb akadályt képezik előttünk; mivel minden egyes ütközet, minden háború különbözik az előzőtől, így aztán sosem lehetünk biztosak afelől, hogy ami egykor bevált, ismét győzelemre visz. El kell tehát szakadnunk a múlttól, és a jelenre koncentrálnunk. A késztetés, hogy a következő háborúnkat is ugyanazokkal az eszközökkel vívjuk meg, mint a legutolsót, könnyen bukásunk okozója lehet – bármikor előfordulhat, hogy a következő háború egyben az utolsó is lesz a számunkra.

„Amikor 1806-ban a porosz tábornokok (…) Nagy Frigyes ferde csatarendjével vesztükbe rohantak, nemcsak egy elavult szokás alkalmazása, de a módszeresség szülte óriási lelki szegénység volt az, mely a Hohenlohe-féle sereget úgy tönkretette, mint soha senki és semmi mást.”

Carl von Clausewitz (1780–1831): A háborúról

A JELEN HÁBORÚJA

1605-ben párbajra hívták ki a szamuráj Mijamoto Muszasit, aki már huszonegy esztendősen komoly hírnévre tett szert kardforgatóként. Kihívója egy Matasicsiro nevezetű fiatalember volt, a szintúgy kiváló kardvívók hírében álló Josioka család sarja. Muszasi pár hónappal korábban legyőzte Matasicsiro apját, Genzaemont, sőt, utána egy másik párbajban Genzaemon öccsével is végzett, így aztán érthető volt, hogy a Josioka család bosszút akart állni rajta.

Amikor fülükbe jutott a kihívás híre, Muszasi barátai csapdát gyanítottak, és felajánlották, hogy elkísérik a párbaj helyszínére, Muszasi azonban visszautasította a segítségüket, és egyedül indult útnak.
A Josioka család tagjaival vívott korábbi harcai során rendre felbőszítette őket azzal, hogy órákkal a megbeszélt időpont után jelent meg; ezúttal viszont korábban érkezett, és elrejtőzött a fák között. Matasicsiro egy kisebb sereggel az oldalán érkezett a helyszínre. Csapatának egyik tagja azt mondta: „Muszasi biztosan megint késni fog, de ezzel már nem tud összezavarni bennünket!” Matasicsiro emberei a legnagyobb kényelemben leheveredtek, és elrejtőztek a fűben. Muszasi egyszer csak előugrott a fák mögül, és azt kiáltotta: „Eleget vártam. Védd magad!” Ezzel egyetlen erőteljes csapással végzett Matasicsiróval, majd olyan pozíciót vett fel, hogy szembeszállhasson a többiekkel is. Mindannyian talpra szökkentek, de mivel össze voltak zavarodva, ahelyett, hogy megpróbálták volna bekeríteni, cikcakkos frontvonalat képeztek előtte. Muszasi egyszerűen sorban végigment rajtuk, és másodpercek alatt velük is végzett.

Az újabb diadalt követően immár vitathatatlanul Muszasi volt Japán legkiválóbb kardvívója. Ezután kifejezetten abból a célból vándorolt fel-alá az országban, hogy méltó ellenfélre találjon. Az egyik városban hallott egy mind  addig veretlen harcosról, egy bizonyos Baikenről; az illető nem karddal küzdött, hanem sarlóval és egy hosszú lánccal, amelynek a végére acélgolyót erősített. Muszasi kíváncsi volt, hogyan használhatók a fegyverek a gyakorlatban, Baiken azonban nem akarta neki megmutatni a titkát; azt mondta, egyedül akkor láthatja, ha kihívja párbajozni.

A barátai ezúttal is óvatosságra intették Muszasit, és megpróbálták rávenni, hogy inkább fordítson hátat a küzdelemnek. Senki még csak a közelébe sem jutott, hogy legyőzze Baikent, ugyanis a fegyverei legyőzhetetlennek bizonyultak; megpörgette az acélgolyót a levegőben, hogy lendületet vegyen, amivel hátrálásra késztette ellenfelét, majd amikor kellő távolságra került tőle, egyenesen az arcába küldte a golyót. A védekező félnek muszáj volt a kardjával eltérítenie a támadást, ám amíg ezzel volt elfoglalva, Baiken villámgyorsan elvágta a nyakát a sarlóval.

Muszasi ezúttal sem vette figyelembe a barátai intelmeit. Párbajra hívta Baikent, és két karddal – egy röviddel és egy hosszúval – jelent meg Baiken sátra előtt. Baiken korábban még senkit sem látott egyszerre két karddal harcolni. Ahelyett, hogy átengedte volna ellenfelének a kezdeményezést, Muszasi rögtön rohamra indult. Baiken habozott, hogy elhajítsa-e a golyót, Muszasi ugyanis az egyik karddal félreüthette azt, amíg a másikkal folytatja a támadást. Amíg azon tanakodott, hogy mitévő legyen, Muszasi a rövid kardjával kibillentette az egyensúlyából, majd a másodperc töredéke alatt belé mártotta a hosszú kardját, végezve a mindaddig legyőzhetetlennek hitt Baikennel.

Pár évvel később Muszasi hallott egy Szaszaki Ganrjú nevezetű nagy szamurájról, aki egy páratlanul hosszú karddal küzdött – kétségkívül lenyűgöző fegyver volt, amely ráadásul mintha földöntúli erőt kölcsönzött volna használójának. Muszasi úgy ítélte, hogy ez a harc lesz a végső próbatétele. Ganrjú elfogadta a kihívást; megállapodtak benne, hogy az összecsapásra a szamuráj otthonához közel fekvő kis szigeten kerül sor.

A párbaj reggelén a szigeten nyüzsögtek a bámészkodók; példa nélküli volt, hogy két ilyen fenséges harcos mérje össze az erejét. Ganrjú időben érkezett, Muszasi azonban ismét jelentősen elkésett. Eltelt egy óra, aztán még egy; Ganrjú egyre dühösebb lett. Végül észrevettek egy csónakot a sziget felé közeledni. Utasa az alján hevert, láthatóan félig elszenderedve, tessék-lássék lapátolva az evezőjével. Muszasi volt az. A felhőket bámulta, és mintha teljesen elmerült volna a gondolataiban. Amikor a csónakjával partot ért, Muszasi egy piszkos törölközőt csavart a feje köré, majd a hosszú – Ganrjú híres kardjánál is hosszabb – evezőjével partra szökkent. A különös idegen élete legnagyobb csatájába érkezett – és kard helyett egy evező, fejpánt helyett pedig törölköző volt nála.

Ganrjú dühödten felkiáltott: „Annyira félsz tőlem, hogy még az ígéretedet is megszegted, és nem tudtál nyolc órára idejönni?” Muszasi szó nélkül közelebb lépett egyet. Ganrjú előhúzta félelmetes kardját, és a földre vetette a hüvelyt. Muszasi elmosolyodott. „Szaszaki, most megpecsételted a sorsodat.” „Hogy micsoda? Lehetetlen!” Muszasi azt mondta: „Ki akarna úgy győzni a földön, hogy kardja hüvelyét a tengerre veti?” Ganrjú a rejtélyes megjegyzés hallatán csak még idegesebb lett.

Muszasi ezután támadásba lendült, és megélezett evezőjével egyenesen ellenfele szemét vette célba. Ganrjú gyorsan felemelte a kardját, Muszasi fejére sújtott, de célt tévesztett, és csak a fejpántot sikerült kettészelnie. Korábban még sosem vétette el a célját. Muszasi szinte ugyanebben a pillanatban lesújtott fegyverével, kibillentve Ganrjút az egyensúlyából. A nézők lélegzetüket visszafojtva követték az eseményeket. Miközben Ganrjú megpróbált feltápászkodni, Muszasi a fejére mért erőteljes csapással végzett vele. Ezután udvariasan meghajolt a párbajt felügyelő küldöttség felé, majd visszaszállt a csónakjába, és ugyanolyan ábrándos nyugalommal távozott, ahogyan érkezett.

Ettől kezdve Muszasinak nem maradt kihívója, és egész Japán őt tekintette minden idők legkiválóbb kardforgatójának.

Értelmezés

Mijamoto Muszasi, Az öt elem könyvének szerzője az összes ütközetét ugyanabból az okból nyerte meg: mindig sikerrel alkalmazkodott ellenfele harcmodorához, illetve az aktuális körülményekhez. Matasicsiróval szemben arra jutott, jobban teszi, ha a korábbi szokásától eltérően korábban érkezik a helyszínre. A nagyobb létszámú ellenséget csakis a meglepetés erejével győzhette le, úgyhogy éppen akkor lendült támadásba, amikor a katonák készültek lepihenni, és amint végzett a vezérükkel, úgy helyezkedett, hogy a többivel már egyesével bánhasson el, és ne adjon nekik alkalmat arra, hogy bekerítsék. Baikennel szemben egyszerűen két kardra volt szüksége, és persze gyorsan kellett rohamoznia, hogy ellenfelének ne jusson ideje megfelelően reagálni. Ganrjúval szemben visszatért a rég bevált módszeréhez, és először is megalázta és felbőszítette gőgös ellenfelét – az evezőből faragott fegyver, a hanyag magatartás, a piszkos fejkendő, a rejtélyes megjegyzés, no meg az, hogy a másik szemére ment, mind ezt a célt szolgálta.

Muszasi ellenfelei egytől egyig saját ügyességükben, tapasztalataikban vagy éppen szokatlan fegyvereikben bíztak. Ez a fajta elbizakodottság azonban nem egyéb, mint amikor mindig csak a legutóbbi háborúnkat készülnénk újra megvívni: ahelyett, hogy az adott helyzetre reagálnánk, és a pillanat követelményeinek igyekeznénk megfelelni, a korábbi felkészülésünkre, módszereinkre és eszközeinkre támaszkodunk. Muszasi ezzel szemben már zsenge korában felismerte a stratégia jelentőségét, és így könnyűszerrel szembefordította ellenfeleivel azok merevségét. Először is azt gondolta végig, hogy mivel tud a legnagyobb meglepetést okozni, utána pedig alkalmazkodott a pillanathoz: miután egy váratlan húzással kibillentette a másikat az egyensúlyából, egy rögtönzött húzással bevitte a végső csapást.

A háborúra készülve elengedhetetlen, hogy megszabaduljunk a mítoszoktól és a téveszméktől. A stratégia nem arról szól, hogy betanulunk egy előzetes mozdulatsort vagy magunkévá teszünk valamilyen doktrínát, amit aztán gépiesen alkalmazunk; a diadalnak nincs varázserejű, mindenkor használható receptje. Az eszmék csupán jobb minőségűvé teszik a táptalajt; lehetőségként gyökeret eresztenek a tudatunkban, hogy aztán a pillanat hevében a segítségünkre legyenek, és közelebb vigyenek a leleményes megoldásokhoz. Szabaduljunk meg a fétisektől – a szakkönyvektől, a módszerektől, a formuláktól és a csillogó fegyverektől –, és tanuljuk meg, hogy miként váljunk igazi stratégává a saját erőnkből!

„A harcmezőn aratott diadalokat nem lehetséges megismételni – azokat ugyanis mindig a kimeríthetetlenül változó körülményekre tekintettel kell kiküzdeni.”

Szun-ce: A háború művészete (i. e. 4. század)

KULCS A HADVISELÉSHEZ

Ha visszatekintünk egy kellemetlen vagy fájdalmas tapasztalatunkra, óhatatlanul felmerül bennünk, milyen kár, hogy nem cselekedhetünk utólag másképpen, és nem térhetünk vissza az adott pillanathoz. Számos hadvezér elveszítette már a fejét az ütközet hevében, és visszagondolva remekül azonosította azt a húzást, azt a kritikus manővert, ami mindent megváltoztathatott volna. Évekkel később még Hohenlohe hercege is képes volt belátni, hogy mivel szúrta el Vierzehnheiligen visszafoglalását. A problémát mindenesetre nem az jelenti, hogy túlságosan későn jut eszünkbe az igazi megoldás, hanem az, hogy azt képzeljük, valamilyen konkrét tudás hiányzott, és ha alaposabb ismeretekkel vagyunk felvértezve, ha átfogóbb tudással rendelkezünk az adott helyzetről, akkor biztosan nem is lett volna semmi gond. Csakhogy ez alapvetően téves megközelítés. Az elsődleges hiba ugyanis az, hogy nem figyelünk kellőképpen a jelen pillanatra, és érzéketlenek vagyunk a körülményekre. A gondolatainkra hallgatunk, a múlt eseményeire reagálunk, rég fogant elméleteket és elképzeléseket igyekszünk alkalmazni, amelyeket ezer éve tettünk magunkévá, és közben elmulasztottuk észrevenni, hogy vajmi kevés közük van a jelen helyzethez. Ha sok könyvet és elméletet rágunk át, ha még többet tipródunk, azzal jó eséllyel csak súlyosbítani fogjuk a problémát.

Értsük meg tehát: a legkiválóbb hadvezérek, a legkreatívabb stratégák nem azért jutottak olyan magasra, mert alaposabb tudással rendelkeztek volna, hanem azért, mert szükség esetén megszabadultak az előzetes elképzeléseiktől, és képesek voltak az adott pillanatra és az előttük álló kihívásokra koncentrálni. Ez az egyetlen módja, hogy felébresszük saját kreativitásunkat, és megragadjuk a felbukkanó lehetőségeket. A tudásnak, a tapasztalatnak és az elméletnek mind megvannak a maguk korlátai: még a legalaposabb tervezés sem készíthet fel az élet zűrzavarára és a jelen végtelen lehetőségeire. A hadviselés nagy teoretikusa, Carl von Clausewitz ezt „törésnek” nevezte: áthidalhatatlan szakadék húzódik a terveink és a ténylegesen zajló valóság között. Mivel ez a törés elkerülhetetlen, így aztán tudatosan képesnek kell lennünk arra, hogy alkalmazkodjunk a mindenkori változásokhoz, és felkészüljünk a váratlanra. Minél inkább alkalmazkodunk a változó körülményekhez, annál realistább válaszokat adhatunk rájuk, és minél inkább beleveszünk a régi elméletekbe és a múlt tapasztalataiba, annál hasztalanabb és képtelenebb lesz a reakciónk.

Természetesen hasznos lehet, ha elemezzük a múltban elkövetett hibákat, de sokkal fontosabb, hogy kifejlesszük a jelenre fókuszáló gondolkodás és cselekvés képességét. Ha ezt elérjük, jóval kevesebb hibát fogunk elkövetni, amelyek elemzésre szorulnának.

Gondoljunk a tudatra folyóként: minél gyorsabban halad, annál inkább képes lépést tartani a jelennel, és reagálni a változásra. Ugyanakkor minél sebesebb, annál frissebb marad, és annál nagyobb erővel zúdul előre. A megszállottság, a múlthoz való túlságos ragaszkodás – legyen szó traumákról vagy sikerekről –, az előzetes fogalmak mind olyanok, akár a gátak a folyón, amelyek csak lassítják a folyását.
A folyam legrosszabb esetben teljesen megáll és mozdulatlanná válik. Állandó háborút kell viselnünk saját tudatunk ezen beidegződése ellen.

Az első lépés, hogy tudatosítsuk ezt a tendenciát, és küzdjünk ellene. A második, hogy alkalmazzunk néhány olyan taktikát, amely segít helyreállítani a tudat természetes haladását.

Vizsgáljuk felül hőn szeretett meggyőződéseinket és elveinket! Amikor Napóleontól megkérdezték, hogy milyen elveket követ a hadviselésben, azt felelte, hogy semmilyet. Zsenialitása abból fakadt, hogy képes volt mindig az adott körülményekre reagálni, és a lehető legtöbbet kihozni a pillanatnyi lehetőségeiből – lényegében ő volt a tökéletes opportunista. Bátran vegyünk példát Napóleonról, és mondjunk le mi is az elveinkről! Ha elhisszük, hogy a stratégia kérlelhetetlen törvényeken és időtlen szabályokon alapul, azzal csak túlságosan merev vagy legalábbis nehézkes pozícióra kárhoztatjuk magunkat. Természetesen a történelem és az elmélet tanulmányozása segíthet mindenkori perspektívánk kiszélesítésében, de akkor is ellen kell állnunk az elmélet azon kísértésének, hogy dogmát teremtsünk belőle. Legyünk könyörtelenek a múlttal és a hagyománnyal szemben, és ne hagyatkozzunk a régimódi megoldásokra! Üzenjünk hadat az egykori módszerek és meggyőződések szent teheneinek!

Sokszor a neveltetésünkben gyökerezik a probléma. A második világháború idején Észak-Afrikában a németek ellen harcoló britek nagyszerű kiképzést kaptak a harckocsis hadviselés terén; úgy is mondhatnánk, hogy remekül magukba szívták a hadviselésnek ezt a válfaját. A hadjárat későbbi szakaszában aztán olyan amerikai csapatok is csatlakoztak hozzájuk, akik számára jóval kevésbé volt megszokott ez a harcmodor. Csakhogy meglepő módon az amerikaiak nemsokára nemcsak felnőttek a britekhez, de a taktikai meglátásaik terén még túl is tettek rajtuk, ugyanis remekül alkalmazkodtak a sivatagi körülményekhez, és rájöttek, hogy ezen a terepen is kellőképpen mozgékonyak maradhatnak. Erwin Rommel, az észak-afrikai német csapatok főparancsnoka maga jelentette ki a következőket: „Az amerikaiak a briteknél jóval többet profitáltak az afrikai tapasztalataikból, igazolva a tételt, miszerint a nevelés mindig könnyebben megy, mint az átnevelés.”

Rommel megjegyzése arra utal, hogy a nevelés jellemzően olyan képzeteket ültet el az emberekben, amelyektől később roppant nehéz megszabadulni. Az ütközet forgatagában könnyen előfordulhat, hogy a kellőképpen felkészített harcos lemarad néhány lépéssel, miután folyamatosan az előzetesen betanult szabályokra és módszerekre gondol ahelyett, hogy a jelen állandóan változó körülményeire koncentrálna. Amikor új helyzettel kerülünk szembe, sokszor kifejezetten szerencsés lehet, ha megpróbálunk arra gondolni, hogy semmit sem tudunk, és mindent újra kell tanulnunk. Ha megszabadítjuk a tudatunkat a korábbi ismereteinktől, ideértve akár még a legalapvetőbbnek tekintett elveinket is, azzal lehetőséget teremtünk a magunk számára, hogy sokkal rugalmasabban és erélyesebben reagáljunk a pillanatnyi kihívásokra – amiből aztán többet tanulhatunk, mint korábban bármilyen iskolában tettük. Ahelyett, hogy csupán mások elméleteire és kézikönyveire hagyatkoznánk, kifejlesztjük saját stratégiai izomzatunkat.

Töröljük ki az utolsó háború emlékét! A legutóbb megvívott háború önmagában véve veszedelmes, még akkor is, ha diadalt arattunk.
A harc emléke még frissen él a képzeletünkben. Ha győztünk, akkor hajlamossá válunk arra, hogy meg akarjuk ismételni az egykor már sikeresnek bizonyult stratégiánkat; a siker könnyen lustává és kényelmessé tehet. Ha veszítettünk, akkor viszont idegesek és tétovák leszünk. Ne gondoljunk a legutóbbi háborúnkra, hiszen még nincs meg tőle a kellő távolságunk, ami lehetővé tenné, hogy tárgyilagosan mérjük azt fel, és levonjuk belőle a tanulságokat. A vietnámi háború idején a nagy észak-vietnámi tábornok, Vo Nguyen Giap egyetlen ökölszabályt követett: minden egyes sikeres hadjárata után azt mondta magának, hogy valójában kudarcot vallott, amivel elejét vette annak, hogy megrészegítse a siker, ugyanakkor sosem ismételte meg az egyszer már sikeresnek bizonyult stratégiáját – helyette arra kényszerítette magát, hogy mindig új megoldásokkal álljon elő.

Ted Williams, a baseball valaha élt talán legnagyobb ütőjátékosa szintúgy állandóan megpróbált megfeledkezni az utolsó sikeres ütéséről. Még akkor is úgy tett, mintha mi sem történt volna, ha éppen megcsinált egy hazafutást. Még akkor sem létezik két azonos ütés, ha ugyanazzal a dobóval áll szemben, úgyhogy Williams arra törekedett, hogy minden pillanatban tiszta fejjel és nyitott szellemmel fogadja a labdát. A felejtéssel meg sem várta a következő ütést, ugyanis amint eltalálta a labdát, máris arra koncentrált, hogy milyen új játékszituációk állhatnak elő. A jelen részleteire irányuló figyelem a legjobb módszer arra, hogy félretegyük a múltat, és megfeledkezzünk a legutóbbi háborúnkról.

Tartsuk mozgásban az elménket! Gyerekkorunkban a tudatunk sosem pihent. Nyitottak voltunk az új élményekre, és mindent magunkba szívtunk, amit csak lehetett. Gyorsan tanultunk, hiszen lenyűgözött a körülöttünk lévő világ, és mindenre csodálkozással tekintettünk. Ha akadályba ütköztünk vagy valami felzaklatott, gyorsan megtaláltuk a módját, hogy mégis elérjük, amit akartunk, majd egészen addig megfeledkeztünk a problémáról, amíg szembe nem kerültünk egy újabbal.

A történelem nagy stratégái – Nagy Sándor, Napóleon, Muszasi – ebben a tekintetben mind olyanok maradtak, akár a gyerekek. Még az is előfordult, hogy valóban gyerekesen viselkedtek. Ennek egyszerű az oka: a kiváló stratégák képesek olyannak látni a dolgokat, amilyenek. Egyaránt rendkívül érzékenyek a veszélyekre és a lehetőségekre. Az életben semmi sem állandó, és nagyfokú mentális rugalmasságot követel az embertől, hogy lekövessei a szüntelen mozgásban lévő körülmények változását. A nagy stratégák nem az előzetes elképzeléseik mentén cselekszenek, hanem mindig a pillanatra reagálnak – éppúgy, akár a gyerekek. Tudatuk folyamatos mozgásban van, mindig izgatottak és kíváncsiak, azonkívül hamar megfeledkeznek a múltról, hiszen a jelen annyival izgalmasabb.

Arisztotelész úgy vélte, az életet a mozgás határozza meg. Ami nem mozog, halott. Minél gyorsabb valami és minél mozgékonyabb, annál több lehetőséggel rendelkezik, vagyis annál elevenebb. Mindannyian Napóleon mozgékony tudatával jövünk a világra, de ahogy idősebbek leszünk, egyre inkább olyanná válunk, mint amilyenek porosz ellenfelei voltak. Talán úgy véljük, hogy fiatalkorunkból leginkább remek megjelenésünk, erőnlétünk vagy az egyszerű örömök hiányoznak a leginkább, de amire a legnagyobb szükségünk van, az a tudat egykori folyékonysága és rugalmassága. Amikor csak egy konkrét tárgy vagy eszme, esetleg valamilyen megszállottság vagy sérelem körül járnak a gondolataink, kényszerítsük rá magunkat, hogy helyette inkább előre tekintsünk. Találjunk valamit, ami segít elterelni a figyelmünket. Váljunk újra gyerekké, és hagyjuk, hogy valami elragadjon – keressük meg azt, ami méltó a kitüntetett figyelmünkre. Ne fecséreljük az időnket olyasmire, amin nem változtathatunk, és inkább lépjünk tovább!

Szívjuk magunkba a korszellemet! A hadtörténet tele van olyan klasszikus ütközetekkel, ahol a múlt és a jövő nézett farkasszemet egymással – és ilyenkor az előbbi rendre reménytelen helyzetben találta magát. Ez történt a 7. században, amikor a perzsák és a bizánciak szembeszálltak az új típusú, sivatagi hadviselésre berendezkedett és legyőzhetetlennek bizonyuló iszlám erőkkel; a 13. század első felében, amikor a mongolok fáradhatatlan mozgékonyságukkal maguk alá gyűrték az oroszokat és az európaiakat; és 1806-ban, amikor Napóleon Jéna mellett megsemmisítette a porosz haderőt. Mindegyik esetről egyaránt elmondható, hogy a győztes fél olyan stratégiát alkalmazott, amely a lehető legnagyobb hasznot húzta az új technológiákból és a társadalmi változásokból.

Mindezt szerényebb díszletek között, de mi is megvalósíthatjuk, amennyiben képesek vagyunk magunkévá tenni az idők szellemét. Ha érzékennyé válunk a még csak kibontakozóban lévő trendekre, és megfelelően tanulmányozzuk azokat, akkor kellőképpen rugalmasak leszünk ahhoz, hogy a kellő pillanatban alkalmazkodjunk is hozzájuk. Felettébb hasznos, ha életkorunk előrehaladtával időről időre megújítjuk a stílusunkat. Hollywood aranykorában a színésznőknek jellemzően rendkívül rövid pályafutás jutott osztályrészül; Joan Crawford azonban sikerrel szállt szembe a stúdiókkal, és páratlanul hosszú karriert mondhatott a magáénak. Ehhez mindössze arra volt szüksége, hogy rendszeresen változtasson a stílusán; kezdetben szirén volt, aztán a film noir hősnője, végül kultikus királynő. Ahelyett, hogy túlzott érzelgősséggel ragaszkodott volna a régi idők divatjához, felismerte az éppen kialakulóban lévő trendeket, és sikeresen meg is lovagolta azokat. Ha változtatni tudunk a stílusunkon, mi is elkerülhetjük a korábbi háborúk csapdáit. Éppen akkor kell változtatni, amikor az emberek már kezdik úgy érezni, hogy kiismertek bennünket.

Rántsuk félre a kormánykereket! A nagy orosz regényíró Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij egész életében az epilepsziától szenvedett. Közvetlenül a rohamai előtt eksztatikus állapotba került, amelyet maga úgy írt le, mintha egyszer csak elárasztotta volna a valóság, és pontosan olyannak látta volna a világot, amilyen valójában. Később aztán, ahogy ezt a látomást felváltották a hétköznapok gondjai, komoly depresszió gyötörte. A depresszív szakaszok idején sokszor elfogta a vágy, hogy újra megtapasztalja az eksztatikus valóságot, és ilyenkor általában felkereste a legközelebbi kaszinót, és elverte az összes pénzét. A valóság ekkor is rátalált: a kényelem és a megszokás eltűnt, a minták összetörtek. Miután mindent újra kellett gondolnia, visszanyerte kreativitását, és újra íróasztalhoz tudott ülni. A kaszinóban szerzett élménnyel került a legközelebb ahhoz a tapasztalathoz, amelyet az epilepsziának köszönhetett.

Dosztojevszkij módszere kissé extrém ugyan, de olykor alighanem nekünk is szükségünk van arra, hogy egy kissé felrázzuk magunkat, és elszakadjunk a múlttól. Ehhez félre kell rántanunk a kormányt, és a szöges ellentétét kell annak tennünk, amit egyébként a többség a helyünkben cselekedne; szándékosan szokatlan körülményeket kell teremtenünk a magunk számára, hogy az alapoktól kezdhessük újra. Az ilyen helyzetekben a tudat egy újfajta valósággal szembesül, és miután nem térhet ki annak kihívása elől, egyszer csak erőre kap és visszaszerzi találékonyságát. A változás ijesztő lehet, de mindenképpen frissít – sőt, talán még kivételes izgalmakkal is szolgálhat a számunkra.

A kapcsolatok sokszor kiszámíthatóvá és fárasztóvá válnak. Azt tesszük, amit általában szoktunk, amire a többiek úgy reagálnak, ahogyan általában szoktak, és ez így megy tovább a végtelenségig. Ha viszont változtatunk az útirányon – ha félrerántjuk a kormánykereket –, újszerű ötletekkel állunk elő, akkor a kapcsolat egész dinamikáján változtathatunk. Cselekedjünk tehát ekképpen amilyen gyakran csak tudunk, szakítsuk meg kapcsolataink ismerős mintázatait, és fedezzünk fel új lehetőségeket!

Gondoljunk tudatunkra hadseregként! A hadseregeknek alkalmazkodniuk kell a modern háborúk összetettségéhez és zűrzavarához, és ehhez elengedhetetlen, hogy rugalmasabbá és mozgékonyabbá váljanak. Ennek a fejlődésnek a végpontját a gerillaháború testesíti meg, amely a szándékos zavarkeltés és a kiszámíthatatlanság eszközeivel maga fokozza a káoszt. A gerillák sosem állomásoznak sokáig egy helyen, nincsenek erődítményeik vagy városaik, amelyeket meg akarnának védeni; folyamatosan mozgásban vannak, és mindig egy lépéssel az ellenség előtt járnak. Mivel nem követnek előre meghatározott mintákat, nem nyújtanak célt az ellenségnek. A gerillák sosem ragaszkodnak egyetlen taktikához. Mindig a helyzetnek és a pillanatnak megfelelően cselekszenek, és mindig tekintettel vannak a körülményekre; például az aktuális terepviszonyokra. A gerillák számára nem létezik front, nincs egyértelműen meghatározható kommunikációs vagy ellátási hálózat, nincsenek lassan haladó szekerek. A gerillák a fáradhatatlan mozgékonyság és találékonyság megtestesítői.

Saját gondolkodásunkat is erre a modellre alapozva kell alakítanunk. Egyetlen taktikát se alkalmazzunk vakon; ne hagyjuk, hogy tudatunk merev és nehézkes pozíciókba kényszerüljön, egyetlen konkrét helyszínt vagy eszmét védelmezve, örökké ugyanazokat az élettelen manővereket ismételgetve. Vegyük górcső alá a problémákat új szemszögből, alkalmazkodjunk a terepviszonyokhoz, és mindig arra legyünk tekintettel, hogy éppen mivel állunk szemben! Ha folyamatos mozgásban maradunk, akkor az ellenség nem fog tudni ránk célozni. Kihasználjuk a világ zűrzavarát ahelyett, hogy kiszolgáltatnánk neki magunkat.

Kép: Víz.

Alkalmazkodni az alakhoz

bárhová is

tart a folyam,

félretolva a köveket

az útjából,

kisimítva a

sziklákat.

Sosem áll meg,

sosem ugyanaz.

És minél sebesebben halad,

annál

tisztábbá válik.

MEGFORDÍTÁS

Semmi jó nem származik abból, ha mindig a legutóbbi háborúnkat akarjuk újra és újra megvívni. Miközben próbálunk megszabadulni ettől a veszedelmes tendenciától, nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy az ellenség is ugyanerre törekszik – tanulni igyekszik a múltból, és alkalmazkodni kíván a jelenhez. A történelem legsúlyosabb katonai katasztrófái közül jó néhányat nem is az okozta, hogy az egyik fél az utolsó háborúját kívánta újra megharcolni, hanem a feltételezés, hogy az ellenség is erre törekszik. Amikor Szaddám Huszein 1990-ben lerohanta Kuvaitot, úgy vélte, az Egyesült Államoknak még ki kell hevernie a „Vietnám-szindrómát” – vagyis a súlyos áldozatokkal járó összetűzéstől való rettegést, amely oly mértékben traumatizálta az országot a vietnámi háború idején –, úgyhogy vagy teljes mértékben tartózkodni fog a beavatkozástól, vagy ugyanolyan stílusban fog háborúzni, ahogyan korábban, és a légierejére támaszkodva igyekszik győzelmet aratni a szárazföldi csapatok bevetése helyett. Szaddám nem ismerte fel, hogy időközben az amerikai hadsereg felkészült az újfajta hadviselésre. Ne felejtsük: előfordulhat, hogy aki egyszer már elveszített egy háborút, az túlságosan traumatizálttá válik ahhoz, hogy újra fegyvert ragadjon, de éppúgy lehetséges, hogy tanul a tapasztalatból, és képes a továbblépésre. Maradjunk tehát éberek, és álljunk készen mi is! Sose hagyjuk, hogy ellenségünk kellemetlen meglepetésekkel szolgáljon a harcmezőn!

3.

AZ ESEMÉNYEK ZŰRZAVARÁBAN SE VESZÍTSÜK EL LÉLEKJELENLÉTÜNKET: AZ ELLENSÚLYOZÁS STRATÉGIÁJA

A harc hevében a tudat sokszor elveszíti kiegyensúlyozottságát. Létfontosságú, hogy megőrizzük lélekjelenlétünket, és a körülményektől függetlenül is mentális képességeink legteljesebb birtokában legyünk. Eddzük meg elménket azzal, hogy állandóan új kihívások elé állítjuk magunkat! Tanuljuk meg kellő távolságból szemlélni a harcmező káoszát!

A HIPERAGRESSZÍV TAKTIKA

Lord Horatio Nelson altengernagy (1758–1805) minden veszedelmen keresztülment, amin csak lehetett. Calvi ostroma során a jobb szemét, a tenerifei ütközetben pedig a jobb karját veszítette el. 1797-ben Cape St. Vincent mellett legyőzte a spanyolokat, és visszavetette Napóleon egyiptomi hadjáratát, miután legyőzte a rá következő évben a nílusi csatában a franciák flottáját. Csakhogy még a diadalai sem készíthették fel azokra a kihívásokra, amelyekkel a brit haditengerészetben szolgáló kollégái szembesítették, amikor 1801 februárjában háborúra készülődtek Dánia ellen.

Magától értetődőnek tűnt, hogy a flotta élére Nelsont, Anglia dicsőséges háborús hősét nevezzék ki. Ehelyett az admiralitás választása Sir Hyde Parkerre esett, és Nelson csupán Parker helyetteseként kapott megbízást. A kérdéses háború nagyfokú körültekintést igényelt; az angoloknak az volt a célja, hogy rávegyék az engedetlen dánokat a franciák hadiellátmányával szemben foganatosított embargó betartására. A szenvedélyes Nelsont mindenki fékevesztett természetéről ismerte. Az altengernagy szívből gyűlölte Napóleont, ezért aztán fennállt a veszélye, hogyha őt küldik ki a frontra, nem is reménykedhetnek diplomáciai megoldásban. Sir Hyde hozzá képest idősebb és kiegyensúlyozottabb karakter volt, aki képesnek mutatkozott arra, hogy különösebb túlkapások nélkül elvégezze a feladatát.

Nelson lenyelte sértettségét, és elfogadta a megbízatást, noha biztos volt benne, hogy nem várt nehézségekkel fognak szembesülni. Tudta, hogy sietniük kell: minél gyorsabban sikerül kihajózniuk Dániába, annál kevesebb időt hagynak ellenségüknek arra, hogy megfelelően felállítsák védelmi vonalaikat. A hajók már készen álltak, hogy vitorlát bontsanak, Parker azonban nem siettette az indulást. Mottója így hangzott: „Mindent a maga idejében.” Úgy is mondhatjuk, hogy Parker stílusától távol állt a kapkodás. Nelson gyűlölte ezt a könnyelműséget, és alig várta, hogy a tettek mezejére lépjenek; hírszerzési jelentéseket bogarászott, térképeket tanulmányozott, majd előállt egy részletes tervvel, amivel sikeresen megküzdhetnek a dánokkal. Írt egy levelet Parkernek, amelyben sürgette, hogy ragadja magához a kezdeményezést, a felettese azonban nem vett róla tudomást.

Végül március 11-én a brit flotta kihajózott. Ahelyett, hogy Koppenhágát vették volna célba, Parker jóval a város kikötőjétől északra horgonyzott le, és összehívta a kapitányait. A megbeszélésen kifejtette, hogy a hírszerzési jelentések szerint a dánok kifinomult védelmi rendszert alakítottak ki Koppenhága körül. A kikötő mentén hajók várakoztak, északra és délre erődítmények emelkedtek, a partvonalon felállított ágyúk pedig komoly veszélyt jelentettek a brit flottára. Hogyan is küzdhetnének meg az ágyúkkal anélkül, hogy rettenetes veszteségeket szenvednének? A felderítők, akik alaposan kiismerték a Koppenhága körüli vizeket, további kockázatokról számoltak be; kiderült, hogy még a homokzátonyok és a furfangos szél is veszélyezteti a támadás sikerét. Nyilvánvaló tehát, hogy nem sok jót remélhetnek attól, ha ilyen nehézségek között teszik ki magukat az ellenség tüzérségének. Minderre tekintettel talán mégiscsak az a legjobb, ha megvárják, amíg a dánok elhagyják a kikötőjüket, és a nyílt vízen ütköznek meg velük.

Nelson alig fért a bőrébe. Végül nem bírta tovább, fel-alá kezdett járkálni a szobában, és ahogy beszélt, a jobb karjából megmaradt csonk idegesen rángatózott az oldalánál. Kijelentette, hogy a dánok védelmét „csak azok vélhetik félelmetesnek, akiknek fogalmuk sincs a háborúról”; szerencsére ő maga már hetekkel korábban kidolgozta a szükséges taktikát: délről, a könnyebb útvonalon fog támadni, Parker és a tartalékos sereg pedig a várostól északra állomásozik, amíg Nelson a mozgékonyságát kihasználva hatástalanítja a dánok tüzérségét. Kifejtette, hogy alaposan áttanulmányozta a térképeket, és biztos benne, hogy nem kell tartaniuk a homokzátonyoktól. Ami pedig a széljárást illeti, a kezdeményezés jóval fontosabb, mint hogy ilyesmi miatt aggódjon az ember.

Nelson beszéde lelkesítően hatott Parker kapitányaira, elvégre messze ő volt a legsikeresebb vezetőjük, és a magabiztossága a többiekre is átragadt. Még Sir Hyde is elismerését fejezte ki az elhangzottakkal kapcsolatban, és rábólintott a tervre.

Másnap reggel Nelson hajói megindultak Koppenhága felé, és kezdetét vette az ütközet. A britekre közelről tüzelő dán ágyúk komoly pusztítást végeztek az ellenség soraiban. Nelson gyorsabb tempóra ösztökélte zászlóshajóját, a HMS Elephantot, és buzdította az embereit. Izgatott állapotba, szinte már önkívületbe került. A fővitorlát célba vevő ágyúgolyó kis híján őt is eltalálta: „Forró a helyzet, és ez a nap bármelyikünk számára könnyen az utolsó lehet – közölte egyik beosztottjával, miután némiképp kijózanította a lövés. – De jól jegyezd meg a szavam: semmi szín alatt nem akarnék máshol lenni!”

Parker északról követte az ütközetet. Már megbánta, hogy rábólintott Nelson tervére; végül is ő volt a hadjárat felelőse, és egy esetleges vereség romba döntötte volna a pályafutását. Miután a felek négy órán keresztül oda-vissza lődöztek egymásra, Parker eleget látott. A britek komoly veszteségeket szenvedtek el, és nem jutottak előrébb. Úgy tűnt azonban, hogy Nelson képtelen megálljt parancsolni magának. Parker úgy döntött, itt az ideje felvonni a 39-es jelzőzászlót, amellyel utasítja embereit a visszavonulásra. Az első hajók, amelyek megpillantották a lobogót, közvetítették az üzenetet a többieknek. Miután belátták, hogy nincs más választásuk, mint a visszavonulás, a harc véget ért.

Az Elephant fedélzetén az egyik hadnagy közölte Nelsonnal, hogy felvonták a visszavonulást jelző zászlót. Az altengernagy figyelmen kívül hagyta a parancsot. Miután továbbra is tűz alatt tartotta a dánokat, odakiáltott az egyik tisztjének: „A tizenhatos még mindig fel van vonva?”; a 16-os volt a saját zászlója, amely azt jelentette: „Közelharc az ellenséggel.” A tiszt megerősítette, hogy a zászló fent van. „Gondoskodj róla, hogy úgy is maradjon!” – közölte vele Nelson. Pár perccel később, miután Parker zászlója továbbra is ott lengedezett a szélben, Nelson a zászlóskapitányához fordult: „Tudod, Foley, csak egy szemem van – jogom van olykor vaknak lenni.” Ezzel a nem látó szeméhez emelte a távcsövét, és a legnagyobb nyugalommal azt mondta: „Semmiféle jelzőzászlót nem látok.”

A zászlóskapitány tépelődött, hogy Parkernek vagy Nelsonnak engedelmeskedjen, de végül az utóbbit választotta. Közösen tették kockára pályafutásukat a győzelemért. A dánok védelme hamarosan megreszketett; a kikötőben horgonyzó hajók közül többen is megadták magukat, és az ágyúzás is veszített a lendületéből. Alig egy órával azután, hogy Parker parancsot adott a visszavonulásra, a dánok megadták magukat.

Másnap Parker annak rendje s módja szerint gratulált Nelsonnak a győzelemért. Azt a körülményt, hogy beosztottja gyakorlatilag az ő parancsát megtagadva harcolta ki a diadalt, illedelmesen elhallgatták. Parker mindössze abban reménykedett, hogy az egész történet – elsősorban saját gyávasága – szép lassan feledésbe merül.

Értelmezés

Azzal, hogy az admiralitás Sir Hyde-nak szavazott bizalmat Nelson ellenében, klasszikus hadvezetési hibát követett el: olyasvalakire bízták a háborút, akit az óvatosságáról és módszerességéről ismertek. Az ilyen figurák békeidőben nyugodtnak, akár erősnek is tűnhetnek, önuralmuk azonban gyengeségük elleplezésére szolgál: az ok, amiért mindent olyan alaposan fontolóra akarnak venni, abban rejlik, hogy valójában rettegnek a hibáktól és azok lehetséges következményeitől. Mindez egészen addig rejtve maradhat, amíg nem kell éles helyzetben is próbára tenniük magukat, ilyenkor azonban hamar kiderül, hogy gyakorlatilag képtelenek az önálló döntéshozatalra. Mindenütt csak akadályokat látnak, és a legkisebb nehézséget is vereségként élik meg. Nem a türelem és a körültekintés, hanem a félelem köti meg a kezüket, márpedig sokszor éppen ez a tétovázás okozza a vesztüket.

Lord Nelson ezzel ellentétes úton járt. Törékeny testalkatát acélos akaratával kompenzálta, és tudatosan dolgozott azon, hogy mindig eltökéltebb és állhatatosabb legyen a környezeténél. Abban a pillanatban, hogy kezdetét vette az ütközet, Nelson szabadjára engedte agresszív ösztöneit. Amíg más kapitányok az áldozatok, a széljárás vagy az ellenséges alakzatok miatt aggodalmaskodtak volna, addig ő mindvégig a saját tervére koncentrált. Senki sem fordított nála több energiát arra, hogy még a harc előtt a lehető legalaposabban tanulmányozza az ellenfelét. (Éppen az így szerzett tudás tette lehetővé a számára, hogy megsejtse, mikor fog az ellenség megtörni.) Amint aztán megkezdődött a tényleges küzdelem, többé semmiféle óvatoskodás vagy tétovázás nem jöhetett szóba.

A lélekjelenlét segíthet ellensúlyozni a mentális gyengeséget, vagyis azt a tendenciánkat, hogy átadjuk magunkat az érzelmeinknek, és a csata hevében elveszítsük a józan ítélőképességünket. Legnagyobb gyengeségünk ugyanis nem más, mint az, hogy inunkba száll a bátorságunk, hogy kételkedni kezdünk önmagunkban, és emiatt feleslegesen óvatossá válunk. Nem túlzott finomkodásra van szükség; az ilyesmi egyébként is csak a konfliktustól és a hibák elkövetésétől való félelmünk elleplezésére szolgál. Eltökéltté és magabiztossá kell válnunk, hogy valódi ellensúlyra tegyünk szert.

A zűrzavar és a veszedelem pillanataiban kell a leginkább állhatatosnak mutatkoznunk. Merítsünk erőt saját agresszív késztetéseinkből, hogy leküzdjük a tehetetlenséget és a bizonytalanságot! Ha el is követünk néhány hibát, azokat többnyire helyre tudjuk hozni azzal, hogy nagyobb lendülettel folytatjuk eredeti tervünk megvalósítását. Hagyjuk a gondos tervezést a csata előtti időszakra, amint azonban megkezdődik az ütközet, tisztítsuk meg tudatunkat a kételyektől! Ne törődjünk azokkal, akik minden nehézség láttán rögtön vereséget kiáltanak, és a visszavonulást sürgetik. Találjunk örömöt abban, hogy mi vezetjük a rohamot, és a lendület majd átvezet a nehézségeken.

„Az érzékek benyomása erősebb a megfontoló számítás képzeleténél, éspedig olyannyira, hogy talán nem alapítottak még csak némileg fontos vállalkozást sem anélkül, hogy a parancsnok ne küzdött volna kételyekkel a kivitelezés első pillanatában. (…) Még az is, ki maga tervezett és a saját szemével látja, könnyen kétkedik előbbi véleményében. (…) Az önmagába helyezett szilárd bizalomnak kell őt a pillanat látszólagos heves támadásával szemben megvédelmeznie; korábbi meggyőződése a kifejlődés folyamában érvényre fog jutni, ha a sors által a háborús jelenetek elé és közé tett és a veszély rettenetes alakjaival feldíszített függönyök felgördültek s kitágul a látóhatár. Ez egyike azoknak a nagy mélységeknek, melyek a tervezet és a kivitelezés közt tátonganak.”

Carl von Clausewitz (1780–1831): A háborúról

A TÁVOLSÁGTARTÓ BUDDHA TAKTIKÁJA

Azoknak, akik először látták a stúdióban Alfred Hitchcockot (1899–1980) forgatás közben, sokszor komoly meglepetésben volt részük.
A legtöbb filmrendező valóságos energiabomba, aki szüntelenül kiabál a stábbal, mindenkinek utasításokat osztogat, Hitchcock ezzel szemben csak nyugodtan ücsörgött a székében, sőt, néha még el is szundított, vagy legalábbis úgy tűnt, mintha félig lehunyta volna a szemét. 1951-ben az Idegenek a vonaton forgatásakor a színész Farley Granger úgy értelmezte Hitchcock magatartását, hogy a rendező felmérgelődött valamin, úgyhogy megkérdezte tőle, mi a gond. „Ó! – felelte Hitchcock álmatagon. – Annyira unatkozom!” A stáb panaszai, valamelyik önérzetes színész hacacáréja – semmi sem hozta ki a béketűréséből. Bármi is történt, Hitchcock csak ásítozva fészkelődött a székében, és úgy tett, mintha minden a legnagyobb rendben volna. „Nem igazán éreztük úgy, hogy Hitchcock bármennyire is megrendezné a jeleneteinket – nyilatkozott utóbb Margaret Lockwood színésznő. – Inkább tűnt valamiféle álmatag Buddhának, aki kifürkészhetetlen mosollyal az arcán, közömbösen szemléli az eseményeket.”

Hitchcock kollégái nem igazán értették, hogyan lehet képes valaki egy ennyire stresszes munkát ilyen emberfeletti nyugalommal és távolságtartással végezni. Néhányan úgy vélték, hogy mindez a jelleméből fakad – talán volt benne valami veleszületett hidegvérűség és közömbösség. Mások cselt gyanítottak, valamiféle felvett szokást és színjátékot sejtettek a magatartása mögött. Csak néhányan ismerték az igazságot: Hitchcock még a forgatás előtt olyan, minden részletre kiterjedő alapossággal kidolgozta, hogy milyen filmet akar csinálni, hogy mire forogni kezdett a kamera, már semmi sem csúszhatott félre. Valójában mindvégig tökéletesen ellenőrzése alatt tartotta a folyamatot; egyetlen szeszélyes színész, egyetlen zúgolódó asszisztens vagy akadékoskodó gyártásvezető sem tudta felbosszantani, és a terveibe sem szólhatott bele. Miután rendkívül magabiztos volt saját elképzeléseit illetően, nyugodtan hátradőlhetett, sőt, még azt is megengedhette magának, hogy olykor elbóbiskoljon.

Hitchcock mindig a történet vázlatával kezdte a munkát; ezt kölcsönözhette egy regényből, de lehetett a saját ötlete is. Miután elkészült a vázlattal, rögtön elképzelte a megvalósítását, mintha csak egy miniatűr mozi lett volna a fejében. Ezután találkozott egy forgatókönyvíróval, akinek hamarosan szembesülnie kellett volna azzal, hogy a munkája alapvetően különbözni fog a korábbiaktól. Ahelyett, hogy egy producer félkész ötletét írta volna meg, az illetőnek egyszerűen azt kellett papírra vetnie, amit Hitchcock addigra már részletesen megálmodott. Persze továbbra is a forgatókönyvíró feladata volt, hogy elevenséggel ruházza fel a karaktereket, és a dialógusokat is ő írta, de ebben nagyjából ki is merült a munkája. Amikor Hitchcock leült Samuel Taylorral, hogy megbeszéljék a Vertigo (Szédülés, 1958) című film megírásának kérdéseit, a rendező egyes jeleneteket olyan élénken festett le előtte, mintha azokat saját maga is megtapasztalta – vagy talán megálmodta – volna. Mivel Hitchcock eleve szilárd elképzelésekkel látott munkához, így aztán a további munkafolyamat során a lényegi kérdéseket illetően nem is lehetett szó vitáról. Taylornak hamarosan rá kellett ébrednie, hogy habár a szó szoros értelmében véve ő írta a forgatókönyvet, az mégis Hitchcock szerzeménye marad.

Amint végeztek a forgatókönyvvel, Hitchcock hozzálátott, hogy azt minden részletre kiterjedő rendezői utasításokkal egészítse ki. Kompozíció, a kamera mozgása, világítás, általában a díszlet léptéke – mindenről alapos elképzelései voltak. A legtöbb rendező ezekben a kérdésekben megenged magának némi rugalmasságot, például több szögből is felveszi a jeleneteket, vagy bizonyos döntéseket ráhagy a vágóra. Nem így Hitchcock, aki lényegében már a forgatókönyvvel elvégezte a film vágását. Pontosan tudta, hogy mit akar létrehozni, és mindezt világos rendezői utasításokra is le tudta fordítani. Ha egy producer vagy színész módosítani akart valamin, Hitchcock joviálisan fogadta az illető javaslatait – elvégre megengedhette, hogy úgy tegyen, mint aki nyitott mások ötleteire –, ám valójában esze ágában sem volt bármin is változtatni.

Hitchcock semmit sem bízott a véletlenre. A díszletekkel kapcsolatban – ezek bizonyos filmjeiben, például a Hátsó ablakban felettébb kidolgozottak voltak – alapos tervrajzokkal és hihetetlenül részletgazdag kelléklistával kedveskedett az asszisztenseinek. Nem csupán a terveket szállította, de a díszlet felépítését is közelről felügyelte. Kiemelt figyelemmel volt a főszereplő színésznő ruházatára; a Hitchcock jó néhány filmjében – többek közt a Gyilkosság telefonhívásra című moziban – a kosztümökért felelő Edith Head elmondása szerint „minden egyes színnek, árnyalatnak és stílusnak megvolt a maga helye és oka. Hitchcock meggyőződött róla, hogy minden pontosan a helyén legyen. Az egyik jelenetben Grace Kelly halványzöldet viselt, a másikban fehér sifont, a harmadikban aranyat. Hitchcock gyakorlatilag egy álmot rakott össze a stúdióban.” Amikor Kim Novak a Szédülésben nem akart szürke öltönyt viselni, mert úgy érezte, hogy nem mutat benne elég jól, Hitchcock közölte vele, azt szeretné, hogy úgy nézzen ki a vásznon, mintha az imént bukkant volna elő a San Franciscó-i ködből. Ezzel nehéz lett volna vitába szállni – Novak végül is felvette a kérdéses ruhadarabot.

A színészek szokatlannak, ugyanakkor kellemesnek találták a közös munkát. A korabeli Hollywood legkiválóbb figurái – Joseph Cotten, Grace Kelly, Cary Grant, Ingrid Bergman – mind úgy nyilatkoztak, hogy az összes rendezőjük közül vele jöttek ki a legjobban: nyugalma és lazasága ragadósnak bizonyult, és mivel mindent hihetetlen alapossággal előre eltervezett, a színészek vállát sem nyomta akkora felelősség. Minden óraműpontossággal haladt előre. Mint James Stewart közölte Az ember, aki túl sokat tudott (1956) stábjával: „Szakértő kezekben vagyunk. Bízhattok benne. Csak tegyétek, amit mond, és minden rendben lesz.”

Amíg Hitchcock nyugodtan – szemmel láthatóan félálomban – ücsörgött a rendezői székében, a stáb többi tagja látomásának mindig csupán egy kis szeletét látta maga előtt: azt a szerepet, amit éppen rájuk osztottak. Fogalmuk sem volt róla, hogy mindez hogy fog végül mutatni a vásznon. Amikor Taylor első ízben tekintette meg a Szédülést, olyan benyomása volt, mintha egy másik ember álmába nyert volna bepillantást. A film lényegében megkettőzte az eredeti látomást, amelyet Hitchcock még hónapokkal korábban fejtett ki előtte.

Értelmezés

Hitchcock első rendezése A gyönyörök kertje, egy 1925-ös némafilm volt. A forgatás minden elképzelhető módon félrecsúszott. Hitchcock utálta a káoszt és a szervezetlenséget, a váratlan eseményeket, az ideges stábtagokat, és a kontroll elvesztése miatt rendkívül kétségbeesetté vált. Elhatározta, hogy ettől kezdve katonai műveletként tekint a filmforgatásra, és nem fog teret engedni a gyártásvezetőknek, a színészeknek és a többi stábtagnak arra, hogy belerondítsanak a terveibe. A filmkészítés minden elképzelhető csínját-bínját kitanulta: remekül értett a díszletezéshez, a világításhoz, a kamerák és a különböző lencsék működéséhez, a vágáshoz és a hanghoz. Lényegében a film létrehozásának minden fázisában jelen volt, és nem engedte, hogy bárhol árnyék hulljon a tervei és a megvalósítás közé.

Elképzelhető, hogy az ilyen mértékű kontrollban nem a lélekjelenlét bizonyítékát látjuk, pedig az ilyesmi éppen annak legmagasabb fokú megvalósítása. Hiszen Hitchcock esetében is csak arról volt szó, hogy a legteljesebb nyugalommal, egyúttal a lehető legalaposabb felkészültséggel érkezett a harcmezőre. Mindig előfordulhatnak előre nem látható nehézségek, ám ezekről is lehet előzetes fogalmunk, és készülhetünk alternatív megoldásokkal, amennyiben tudjuk, hogy miként reagáljunk a kihívásokra. Ha megfelelően felkészülünk, még a legnehezebb pillanatokban sem fogunk lebénulni. Amikor a kollégáink a kételyeikkel, az idegeskedésükkel, a hányaveti ötleteikkel zaklatnak bennünket, nyugodtan bólogassunk, és játsszuk el, hogy érdeklődünk mondandójuk iránt – miközben valójában rájuk sem hederítünk, elvégre mi már mindent sokkal alaposabban kidolgoztunk. A nyugalmunk ráadásul ragadós lesz, és így jóval könnyebben tudunk majd másokat irányítani.

Könnyen előfordulhat, hogy a harc zűrzavara maga alá gyűr bennünket, és nem tudjuk megfelelően kezelni, amikor egyszerre tucatnyian bombáznak a kérdéseikkel és az igényeikkel. Ilyenkor annyi mindenre kell felelnünk, hogy szem elől téveszthetjük valódi céljainkat és terveinket; egyszer csak nem látjuk az erdőt a fáktól. Értsük tehát jól: a lélekjelenlét nem más, mint annak képessége, hogy mindentől kellő távolságot tartsunk, és még a legádázabb küzdelemben is az egész harcmezőt, a nagy összefüggéseket tartsuk a szemünk előtt. Minden nagy hadvezér rendelkezett ezzel a képességgel. Erre a mentális távolságtartásra elsősorban megfelelő felkészüléssel tehetünk szert; jó előre tájékozódnunk kell minden valós és lehetséges részletkérdést illetően. Hadd gondolják a többiek, hogy Buddhára emlékeztető nyugalmunk valamilyen rejtélyes forrásból származik, hiszen minél kevésbé értenek bennünket, annál jobb.

„Az Isten szerelmére, szedje össze magát, és ne lássa ilyen borúsan a dolgokat! Elegendő egyetlen lépést hátrálni, hogy valaki kedvezőtlen benyomást tegyen a hadseregben; a második lépés már veszedelmes, a harmadik pedig végzetes.”

Nagy Frigyes (1712–1786) levele egy tábornokhoz

KULCS A HADVISELÉSHEZ

Mindannyian szeretünk racionális lényként tekinteni magunkra. Úgy véljük, elsősorban a logikus és észszerű gondolkodás különböztet meg bennünket az állatoktól. Ez azonban csak részben van így, hiszen a racionalitás mellett legalább olyan fontos megkülönböztető jegyünk a nevetésre, a sírásra és a további érzelmekre való képességünk. Valójában nemcsak racionális, de éppúgy érző lények is vagyunk, és habár szívesen gondoljuk azt, hogy az észszerűség vezérli a lépteinket,
a mindenkori magatartásunkra sokkal nagyobb hatással vannak az adott pillanatban átélt érzéseink.

A racionalitás illúzióját azonban napi rutinjainkban is fenntartjuk, amelyek segítenek abban, hogy kellő nyugalommal és látszólagos kontrollal végezzük a dolgainkat. Amikor ezeket a rutinokat követjük, önkéntelenül is erősnek és stabilnak érezzük magunkat. Csakhogy, ha kellemetlen helyzetben találjuk magunkat, vagy valamilyen kihívással kerülünk szembe, akkor a racionalitás egy pillanat alatt elpárolog; a kihívásokra és a nyomásra félelemmel, türelmetlenséggel, zavartsággal reagálunk. Az ilyen pillanatok mutatják meg igazán, hogy milyen óriási szerepet játszanak életünkben az érzelmeink. Ha megtámadnak bennünket – érkezzen a támadás egy ismert ellenségtől vagy valamilyen kiszámíthatatlan helyről –, az arra adott reakciónkat elsősorban a düh, a szomorúság, az árulás érzése határozza meg. Csak komoly erőfeszítések árán jutunk túl az első reakción, és próbálhatunk meg racionális választ adni a történtekre – ráadásul az így visszanyert józanságot jó eséllyel csak a következő ilyen támadásig tudjuk megőrizni.

Értsük jól: a tudatunk jóval gyöngébb, mint az érzelmeink. Ezzel a gyengeséggel azonban csak az ellenség közelségében szembesülünk, vagyis éppen akkor, amikor a legerősebbnek kellene lennünk. Sem a több tudás, sem a több intellektus nem segít felkészülni arra, ami a csata hevében vár ránk. Ami erősebbé teheti a tudatunkat, és hozzásegíthet, hogy határozottabb kontrollt gyakoroljunk a saját érzelmeink felett, az nem más, mint a belső fegyelmezettség és keménység.

Ennek képességét senki sem képes megtanítani nekünk; nem tudjuk elsajátítani azáltal, hogy csupán olvasunk róla. Minden igazán sajáttá tett és elmélyült tudáshoz hasonlóan ebben az esetben is gyakorlásra, tapasztalatra, olykor némi szenvedésre van szükség. A lélekjelenlét kialakításának első lépése, hogy belássuk annak szükségét, vagyis eléggé akarnunk kell ahhoz, hogy hajlandók legyünk keményen dolgozni is érte. Az olyan történelmi figurák, akiket hallatlan lélekjelenlétükről ismerünk – Nagy Sándor, Ulysses S. Grant, Winston Churchill –, mind gyakorlás útján, a számtalan kihívásnak megfelelve tettek rá szert. Olyan felelős pozícióban voltak, amelyben vagy kifejlesztik magukban ezt a képességet, vagy óhatatlanul kudarcot vallanak. Habár ezeket az embereket kétségkívül kivételes tehetséggel is megáldotta a sors, amellett még keményen dolgozniuk is kellett azért, hogy olyan belső tartásra tegyenek szert, amelynek köszönhetően még a legnehezebb pillanatokban is rendíthetetlennek mutatkoztak.

A továbbiakban áttekintett elvek az ő tapasztalataikon és véres verejtékkel kiharcolt diadalaikon alapulnak. Gondoljunk ezekre gyakorlatokként, amelyek számunkra is segítséget nyújthatnak abban, hogy megacélozzuk akaratunkat, és háborgó érzelmeink mellett is kellő egyensúlyra tegyünk szert!

Tegyük ki magunkat konfliktusnak! George S. Patton Amerika egyik legkiválóbb katonacsaládjából származott – felmenői között olyan tábornokokat és ezredeseket találunk, akik még az amerikai függetlenségi háborúban és a polgárháborúban harcoltak. Patton az anyatejjel szívta magába a hősiességükről szóló történeteket, és hamar eldöntötte, hogy a nyomdokaikba lép, és maga is a katonai pályát választja. Csakhogy Patton érzékeny fiatalembernek bizonyult, akinek volt egy súlyos félelme: attól tartott, hogy éles helyzetben majd inába száll a bátorsága, és szégyent hoz a családjára.

Patton 1918-ban kapott először ízelítőt az igazi háborúból. Ekkor – harminckét éves korában – került sor az első világháborúban a szövetségesek argonne-i támadására, ahol a lánctalpas hadosztály irányításáért felelt. Az ütközet egy pontján Pattonnak sikerült néhány amerikai gyalogost feljuttatni egy dombtetőre, ahonnan leláttak a stratégiai jelentőségű német városra, csakhogy a németek tüzérsége fedezékbe kényszerítette őket. Hamar kiderült tehát, hogy csapdába estek: ha visszavonulnak, akkor a domboldalban sorozzák meg őket, ha viszont az előrenyomulást választják, egyenesen beleszaladnak a német gépfegyverek tüzébe. Ha már úgyis meg kell halniuk – gondolta Patton –, akkor haljanak meg bátran. Ám abban a pillanatban, hogy ki kellett volna adnia a parancsot a támadásra, Pattont rettenetes félelem kerítette hatalmába. Egész testében reszketett, a lába mintha kocsonyává vált volna. Legrosszabb rémálma vált valóra: a félelemtől egyszerűen megbénult.