Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Makoto Shinkai – Naruki Nagakawa: 彼女と彼女の猫

She and Her Cat

Copyright © Makoto Shinkai / CoMix Wave Films 2013

© Naruki Nagakawa 2013

All rights reserved.

Original Japanese edition published by KANZEN CORP., Tokyo.

Hungarian language translation rights arranged with KANZEN CORP. through The English Agency (Japan) Ltd. and New River Literary Ltd

Borítóterv és illusztrációk © Irene Martinez Costa/TW

Hungarian translation © Vereckei Andrea, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 536 3

1. szavak tengere

Esős, kora tavaszi nap volt.

Sűrű, ködszerű eső permetezett rám, az út szélén feküdtem, államat a kartondoboz aljára támasztottam. Járókelők siettek el mellettem, némelyik futó pillantást vetett rám. Végül már felemelni sem bírtam a fejemet, és csak fél szemmel bámultam az ólmos eget.

A csöndet közeledő vonat dübörgése törte meg, akár egy távoli mennydörgés. Szabályosan és erősen zakatolt a fejem fölött a magasba emelt síneken, és erős vágyakozást ébresztett bennem. Ha a mellkasomban hallható gyenge szívdobogás elegendő ahhoz, hogy mozgásba lendítsen, akkor ez a hang vajon mekkora dolgot képes megmozgatni?

Ez nem lehet más, csak a világ szívdobogása. Az erős, hatalmas, tökéletes világé. A világé, amelynek én nem vagyok a része.

A lanyha eső megállás nélkül, hangtalanul szemerkélt. Ahogy a dobozban feküdtem, az a képzetem támadt, mintha lassan emelkednék.

Egyre magasabbra emelkedtem, fel az égbe. Hamarosan jön a csattanás, és én végleg távozom ebből a világból.

Anyámnak köszönhetem az életemet. Meleg volt, szelíd, és mindent megadott, amire vágytam, de ő nincs többé.

Nem emlékszem, mi történt, vagy miért kerültem ebbe a dobozba, hogy bőrig ázzam az esőben.

Nem emlékezhetünk mindenre, csak az igazán fontos dolgokra. De egyetlen dolog sincs, amire emlékezni akarnék.

Az eső tovább permetezett szelíden.

Önmagam üres burka lassan felemelkedett a szürke égre. Lehunytam a szememet, vártam.

A vonat egyre hangosabban dübörgött. Kinyitottam a szememet, és egy nő hajolt fölém. Hatalmas műanyag ernyőt tartott a kezében, engem nézett.

Vajon mióta állt ott?

Leguggolt, engem figyelt, állát a térdén támasztotta. Egy hajtincs hullott a homlokába. A vonat egyre hangosabban dübörgött, mintha visszhangot vert volna az ernyő alatt.

A nő ázott hajából és az én csuromvíz bundámból finom illat áradt.

Óvatosan felemeltem a fejemet, és egyenesen ránéztem.

A szeme megrebbent. Egy pillanatra félrefordult, majd eltökélten újra a szemembe nézett, mint aki döntő elhatározásra jutott. Egy darabig elszántan fürkésztük egymást.

– Akkor mehetünk? Együtt.

Jéghideg ujjai a testemre simultak, ahogy felnyalábolt. Lenéztem a kartondobozra, meglepett, milyen kicsi. A nő bedugott a dzsekije és a pulóvere közé. A teste hihetetlenül meleg volt, és hallottam a szívverését.

Miközben a vonat dübörgése minden mást elnyomott, elindultunk. Az ő szíve, az enyém és a világé egy ritmusra dobogott.

Ez volt az a nap, amikor befogadott. Most már az ő macskája voltam.

A társadalom többnyire szavakból áll.

Erre akkor ébredtem rá, amikor munkába álltam, és egyedül kimerészkedtem a világba. „Ezt csináld meg!” vagy „Mondd meg ennek vagy annak!” – ebből állt az egész. A munka homályos szavak révén haladt, amelyek szinte azonnal szertefoszlottak. Mindenki úgy tett, mintha mindez teljesen szokványos volna, számomra viszont maga volt a csoda.

Szerettem iratokkal foglalkozni. Állandóságot sugalltak. A munkatársaim szemlátomást nem szívelték ezt a fajta munkát, én viszont készségesen vállaltam, így a többiek hasznomat vették.

Az biztos, hogy sokkal jobban szerettem iratokkal dolgozni, mint emberekkel. Nem voltam jó beszélgetőpartner, hamar kifogytam a mondanivalóból. A barátaim annál inkább szerettek beszélni. Valahányszor Tamakival voltam, akit még a gimnáziumból ismertem, dőltek belőle a szellemes megjegyzések – mindig megnevettetett. Tamaki bármilyen helyzetet képes volt értelmezni, mintha azt is meglátta és megértette volna, amit én nem. Mindig bámulatba ejtett.

Szerettem a beszédes embereket.

A fiúmat Nobunak hívták. Egy évvel fiatalabb volt nálam, és RENGETEGET beszélt. A biztosítótársaságnál végzett munkájáról, tudományos-fantasztikus filmekről és az elektronikus zenéről. Az ősi Kína csatáiról. Mindenféléről.

Hála neki, sokat tudtam a biztosítási rendszerekről és a hadurakról.

A barátnőm, Tamaki értette a módját, hogy szavakba foglalja a külső világ történéseit, míg Nobu abban volt jó, hogy kifejezze mindazt, amit magában elraktározott. Én egyikre sem voltam képes.

A tavasz érkezése – különösen egy ilyen esős nap, mint a mai – mindig arra a napra emlékeztet, amikor kibéreltem a lakásomat.

Végigjártam az ingatlanközvetítőket, végül idegesen aláírtam a szerződést. Attól kezdve egyedül éltem.

Aznap is esett, amikor beköltöztem. Tamaki átjött, hogy segítsen, és magával hozta egy fiatalabb kollégáját, Nobut.

Miután kipakoltunk, és felfúrtunk néhány polcot, elmentünk egy közeli étterembe.

Ez volt az első alkalom, hogy költöztem és a barátnőm meg egy fiú segített – nem tűnt valóságnak, olyan volt, mintha egy televíziós drámasorozatot néznék, de ezt nem tudtam szavakba foglalni. Tamaki azt mondta: „Erről az iskoláskorunk jut eszembe”, mire Nobu nevetett.

Próbáltam mosolyogni, de azután rájöttem, hogy ilyesmit a normális emberek csinálnak.

Az, hogy egyedül éltem, végül nem változtatott meg.

Nem sokkal azután, hogy beköltöztem a lakásba, Nobu meglátogatott.

Kilazult egy csatlakozó a mosógépen, és szivárgott a víz. Amikor elpanaszoltam Tamakinak, odaküldte Nobut, hogy javítsa meg.

Azt hittem, Tamaki is vele jön, így kicsit meglepődtem, amikor Nobu egyedül jelent meg. Vett egy csomó holmit a barkácsboltban, és megjavította a szivárgást. Én azt sem tudtam, hogy kell elzárni a fővezetéket.

De jó lenne egy férfi a háznál, gondoltam. Meglepődtem, milyen könnyedén szavakba tudtam önteni ezt az érzést Nobunak.

Életemben először voltam ilyen közvetlen valakivel.

Nálam maradt éjszakára. Ijesztőnek találtam, hogy a szavak képesek megváltoztatni a világomat.

Ettől kezdve minden héten feljött, aztán egyszer csak nagyon elfoglalt lett, és kevesebbet láttam.

Én a fiúmnak tartottam, akivel megértettük egymást akkor is, ha nem foglalta szavakba, mit érez irántam.

A lányoknak írt mangamagazinok történetei, amelyeket az iskolában felváltva olvastunk, mindig akkor érnek véget, amikor a lánynak lesz egy fiúja, de rá kellett jönnöm, hogy a valóságban nem így van.

Az ember néha akkor is szörnyen magányos, ha van valakije, még jobban is, mint amikor nincs.

Ma három hónap után először találkoztam Nobuval. Egymás mellett sétáltunk a tavaszi esőben. Még ennyi idő után is kedves volt, és úgy beszélt, mintha mi sem változott volna.

Jó érzés volt, hogy magával sodort a meséje. De miután elment, elfogott a szorongás. Mint amikor a tengerben úszol, és hirtelen rájössz, hogy nem ér le a lábad.

Mi most járunk, vagy nem?

Képtelen voltam kinyögni ezeket a szavakat. Ha azt mondja, szakítsunk, egészen biztosan beszippant a mélység.

Ma is csak kerülgettem, amit igazából mondani akartam, mint macska a forró kását.

Úgy viselkedtem, mint egy dedós. Valószínűleg azért, mert az iskolában nem szereztem ilyen jellegű tapasztalatokat.

Végül sosem mondta ki, amit hallani szerettem volna.

A munkahelye közelében váltunk el. Azt hittem, sokáig nem látjuk majd egymást.

A megállómhoz érve nem a megszokott útvonalon indultam haza. Nagy kerülő volt, de jólesett a hideg esőben sétálni.

Akkor találtam rá a macskára.

Megnyugtató szaga a lakását is átjárta. Az első ott töltött reggelen meglepődtem, milyen meleg van. Még soha nem ébredtem ilyen meleg helyen.

Már fent volt, és szorgosan vizet melegített a tűzhelyen.

– Jó reggelt! – mondta, miközben figyeltem, hogyan tör elő a gőz a teáskanna csőréből.

Azután elhúzta a függönyöket. A felhőket aranyszínűre festette a szikrázó napsütés.

A lakása egy tömbház első emeletén volt, egy emelkedő tetején. Az ablakból rá lehetett látni a magasvasútra.

Ekkor jöttem rá, hogy ez a vonat adta ki azt a hangot, amely korábban annyira lenyűgözött. Annyira izgalomba jöttem a felfedezéstől, hogy el is mondtam neki:

– Persze, Chobi, ez nagyszerű!

Chobi?

– Chobi. Ez a neved.

Ekkor hívott így először. Chobi. Tetszett a név, amit tőle kaptam.

Örökké emlékezni fogok erre a reggelre, gondoltam.

Azonnal beleszerettem.

Gyönyörű volt, és kedves. Amikor észrevette, hogy figyelem, az arca ellágyult, és gyengéden elmosolyodott.

Előbb az én ennivalómat készítette el, csak azután ült le megenni a sajátját: egy tálka tej, valami húskonzerv és egy kis ropogós kétszersült.

Míg én a tejet lefetyeltem, mellém kuporodott egy nagy csésze meleg tejjel a kezében. Így iszogattunk egymás mellett.

A mozdulatai lazák voltak, és méltóságteljesek, engem pedig megszállt a nyugalom, ha a közelében lehettem.

Mindig a felét ettem meg annak, amit kitett elém, az ösztönöm azt súgta, jobb, ha későbbre is tartalékolok szükség esetére, azután lehuppantam mellé, a hátamra hemperedtem, és kidugtam a pocakomat. Lassú, körkörös mozdulatokkal simogatni kezdte, én pedig elégedetten csóváltam a farkamat.

Szerettem rámászni a hasára, ha lefeküdt a padlóra. Ilyenkor többnyire olvasott, és némán cirógatta a hátamat.

Szerettem nézni, ahogyan mos. A ruhák még hordozták az illatát, én pedig izgatottan, egész testemmel hozzájuk dörgölőztem.

Szerettem nézni azt is, ahogyan kiteregeti a ruhákat. Együtt mentünk ki az erkélyre, én elégedetten bámultam odafönt a kék eget, vagy figyeltem odalent az autókat és a járókelőket.

Az egyik pulóverén aludtam egy kosárban. Azon a fehéren, amelyet akkor viselt, amikor megismerkedtünk.

Az első napokban gyakran sírva-nyivákolva ébredtem az éjszaka közepén, mert rosszat álmodtam. Ilyenkor mindig mellettem maradt, és gyengéden simogatta a bundámat.

Főzött magának, és én különösen azt szerettem, ha miso levest készített, mert nekem is adott a szárított halból. Azt is szerettem, ha hideg tofut evett, mert olyankor megszórta szárított tonhalpehellyel az ételemet.

Mindig énekelt főzés közben, én meg imádtam hallgatni, ahogyan énekel.

Chobi.

Mindig így hívott. Ezen a név fűzött hozzá, és általa az egész világhoz.

Minden reggel ugyanabban az időpontban ébredtem. Elkészítettem a reggelit, megnéztem ugyanazt a tévéműsort, majd elindultam munkába, mindig ugyanebben a sorrendben.

Amióta csak egyedül éltem, élveztem, hogy rendszert vihetek az életembe. Vigasztalónak találtam, hogy magam szabályozom a teendőimet.

Az életem azután sem igen változott meg, hogy Chobi hozzám került. Kislány koromban volt egy kutyám, és mindig gondot jelentett, hogy sétálni kellett vinni, akár szakadt az eső, akár havazott, a macskák viszont nem igényelnek sok törődést.

Ma, ugyanúgy, mint mindig, egy perccel azelőtt ébredtem, hogy megszólalt az ébresztő. Kikapcsoltam. Éreztem, hogy Chobi is a szobában van. Elővettem a párnám alól a lázmérőt, és megmértem a hőmérsékletemet. Azóta vezettem napi rendszerességgel, amióta Nobuval járni kezdtünk. Most, hogy már szokásommá vált, fura lett volna abbahagyni, és elvesztegetett időnek tűnt volna az a rengeteg feljegyzés.

Az ablakon beáradó napfényben elkészítettem a reggelimet: apró rizsgombócokat. A maradék jó lesz ebédre, majd beteszem az ételhordóba.

Chobival megittuk a tejünket, azután felöltöztem. Majdnem megfeledkeztem az időről, ahogy néztem, hogyan birkózik Chobi a pizsamámmal.

Tartalom

1. Szavak tengere

2. Első virágzás

3. Szendergő égbolt

4. A világ hőmérséklete

Epilógus

Makoto Shinkai, a Japánban igazi kasszasikerként elkönyvelt Mi a neved? című animációs sci-fi és fantasyfilm írója és rendezője ezúttal regényíróként mutatkozik be a nagyközönségnek. Első regénye, az Ő és a macskája Japánban bestseller lett. A könyvet a kritikusok által is nagyra értékelt ötperces animációs film ihlette, amelyben Shinkai a mindennapok szelíd misztériumára, valamint a kommunikáció és a kapcsolatok fontosságára hívja fel a figyelmet. Regénye tizennégy nyelven fog megjelenni.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Dezsényi Katalin

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

IBM Plex Sans JP – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License