John Grisham

Az özvegy

{{watermark}}

Fordította: Etédi Péter

John Grisham

Az özvegy

Geopen Könyvkiadó

2026

A mű eredeti címe:

The Widow by John Grisham

Copyright © 2025 by Belfry Holdings, Inc.

All rights reserved.

Hungarian translation © Etédi Péter, 2023

Első fejezet

A Main és a Maple Street sarkán lévő takaros kis ügyvédi irodába betérő ügyfelek olyan problémákkal jöttek, amelyek már fárasztották Simont. Fizetésképtelenség, ittas vezetés, elmaradt gyerektartás, végrehajtási eljárások, filléres autómeghúzások, gyanús utcai elesések, kétes rokkantsági igények – olyan banális, mindennapi ügyek halmaza, amelyekkel egy átlagos ügyvéd nap mint nap kínlódik, és amelyek közt a gazdagságról a jogi egyetemen szőtt álmai olyannyira megfakultak, hogy már szinte teljesen el is tűntek. Simon F. Latch ügyvéd és jogtanácsos (mindkettő) tizennyolc éve őrlődött ebben a szorongató malomban, és kezdett kiégni. Elege volt mások problémáiból.

Nagy néha megtört ez az ínséges egyhangúság, amikor egy idősödő ügyfél valami ingatlanügyben kereste fel, például új végrendeletet akart készíttetni. Ezek szinte kivétel nélkül egyszerű ügyek voltak, amiket egy elsőéves joghallgató is simán meg tudott volna oldani, bár Simon igyekezett úgy tenni, mintha bonyolultak lettek volna. Mindössze 250 dollárért összedobott egy iratot – vagy ahogy jobban szerette mondani, előzetes tervezetet –, egy háromoldalas egyszerű végrendeletet, amelyet jó minőségű okiratpapírra nyomtatott ki, hitelesíttette az „alkalmazottaival”, és így azt a benyomást keltette, mintha az ügyfél valami lényegbeli dolgot vitt volna véghez az aláírásával.

Igazság szerint az ilyen kuncsaftok felének nem is lett volna szüksége végrendeletre, ám az amerikai joggyakorlat történetében nem akadt egyetlen ügyvéd sem, aki ezt meg is mondta volna a fizetős ügyfelének. Az sem igazán mellékes, hogy a 250 dollár elég komoly lehúzás, mert az internet tele volt szabadon felhasználható végrendeleti formanyomtatványokkal, amelyek ugyanúgy kötelező érvényűek. Ráadásul az is igaz, hogy Mr. Latch rendszerint hozzá sem nyúlt ezekhez a papírokhoz. A titkárnője, Matilda kitöltötte az űrlapokat, és kinyomtatta a fontos dokumentumokat.

A mostani ügyfele, Eleanor Barnett nyolcvanöt éves özvegyasszony egyedül élt tisztes kertvárosi otthonában, amelyet néhai második férjével vettek tíz évvel azelőtt. Barnett asszony gyermektelen volt, míg a második férjének, Harry Korsaknak két fia is született a rosszul sikerült első házasságából. A férfi évekig győzködte szeretett második feleségét, hogy legyen olyan jó, és fogadja örökbe a két fiút, de felsorakoztatott érvei egyike sem hatotta meg Eleanort, mert – ahogy azt az asszony a második, hosszú telefonbeszélgetésük alkalmával bizalmasan tudatta Matildával – rühellte a fiúkat. Mindig csak a gond volt velük.

– És van jelzálog a házán? – kérdezte Matilda, amikor sikerült udvariasan félbeszakítania a szóáradatot, amely végeláthatatlan panaszkodásnak ígérkezett a két hitvány fiúról.

Nincs. A ház tehermentes, miként az autó is. Semmi adósság. Harry Korsak takarékos ember volt, a szülei a nagy gazdasági válság idején nőttek fel, és egyszerűen gyűlölte az adósságnak még a gondolatát is. A két telefonbeszélgetésük közt Matilda elvégezte a szokásos internetes ellenőrző körútját, és kibogarászta, hogy a megyei állagfelmérők 280 ezer dollárra becsülték a ténylegesen tehermentes ház értékét, és az autót, egy tizenöt éves Lincolnt sem terhelte egy fillér adósság sem. Amikor egy kicsit mélyebbre ásott, azt is kiderítette, hogy a két, örökbe nem fogadott fiú közül az idősebbnek, Clyde Korsaknak priusza van. Évtizedekkel korábban kokain terjesztésén kapták; négy évet húzott le a börtönben.

Ennél többet telefonon Barnett asszony nem óhajtott közölni, azt mondta, inkább megvárja, amíg személyesen az ügyvéd úrral tud beszélni. Pontban délután kettőkor érkezett, olyan jómódú eleganciával, mintha épp a templomba készült volna. Matilda számtalan ilyen asszonyt látott már, és miközben kávét töltött egy kecses porceláncsészébe, amelyet az öreg hölgyeknek tartott fenn, pillanatok alatt felmérte Eleanort. A legtöbb kliens papírpoharat kapott. Barnett asszony azonban elegáns volt, semmi bot, semmi totyogás, egyenes hát, a járása friss és energikus, csinosan helyet foglalt az ügyfeleknek fenntartott széken, és a kisujját eltartva kortyolgatta a kávéját – egyértelmű jele ez a jó modornak vagy egy csipetnyi sznobizmusnak. Minden jel szerint kiváló fizikai állapotnak örvend, és vélhetőleg van még jó tíz éve, mielőtt az új végakarata érvénybe lépne.

Pár perc múlva Matilda bejelentette, hogy Mr. Latch végzett a „jogi természetű konferenciahívásával”, és készséggel fogadja Barnett asszonyt. A kicsi előszobán keresztül bevezette a tárgyalóba, amelynek sötét falait vaskos jogszabálygyűjtemények borították, amelyekhez Mr. Latch évek óta hozzá sem nyúlt.

Simon úgy tervezte, hogy fél órán belül letudja az idős hölgyet. Tegyünk ehhez még hozzá egy fél órát a következő héten, amikor majd aláírják az új végrendeletet, és így elméletben ki is jön a 250 dolláros óradíja. Egy régi egyetemi barátja négyszer ennyit számlázott egy washingtoni adótanácsadó cégnél, de Simon igyekezett nem gondolni az efféle dolgokra. Az évek során sikerült csaknem teljesen meggyőznie magát, hogy az ő életminősége a virginiai kisvárosban, Braxtonban sokkal jobb, a francos pénz meg le van sajnálva.

Elővette a sármos énjét, ahogy idős hölgyek esetén mindig szokta, és azonnal tudta, hogy beválik. – Milyen csinos a nyaklánca! – hízelkedett.

A hölgy elmosolyodott. – Ó, köszönöm! – mondta, és megvillantotta némileg sárguló, de hiánytalan fogsorát.

– Látom itt a jegyzetekből, hogy egyedülálló, és nincsenek gyerekei vagy unokái. Kétszer volt házas, de a férjei elhunytak. – Úgy olvasta Matilda vázlatát, mintha a Magna Cartából idézne.

– És még akkor is megtartotta a Barnett nevet, amikor már Mr. Korsak felesége volt.

– Hát, nem egészen. Harry halála után úgy döntöttem, hogy visszaveszem a Barnettet. Tudja, soha nem szerettem igazán a Korsak nevet. Elárulom magának, hogy Vince Barnettet sokkal jobban kedveltem, mint Harry Korsakot. Tudja, Vince-szel gyerekszerelem volt a miénk, fiatalon házasodtunk, valahogy együtt nőttünk fel. Fiatalok voltunk és szenvedélyesek, ha érti, mire gondolok.

Simon pontosan értette, mire gondol Eleanor, és semmi kedve nem volt belemenni a részletekbe.

– Van most érvényes végrendelete? – kérdezte.

– Az ilyesmi nem jár le, ugye?

– Nem, nem.

– Igen, van, de aggályaim támadtak. Szeretnék újat csináltatni, és azt szeretném, ha ön lenne az ügyvédem más ügyekben is. Megbízási díjjal.

– Milyen más ügyek nyugtalanítják?

– Ó, hát azt sosem lehet tudni, különösen manapság, amikor annyi csalásról és szélhámosságról hallani mindenütt. Legszívesebben az időseket veszik célba. Szörnyű, hányan elveszítenek mindent. Védelmet szeretnék, és azt, hogy ön állandó megbízással mellettem legyen, gondját viselje a dolgaimnak. A barátnőm, Doris is ügyvédet fogadott állandó megbízással.

Simon pillanatnyilag nem tudott rosszabbat elképzelni, mint hogy egy idős ügyfél utasításaira várjon, aki azt gondolja, hogy rászedik. De ha ragaszkodik hozzá, ezer dollár méltányos egyezség lehet.

– És a barátnője mennyit fizet az ügyvédjének?

– Ó, nem sokat. Azt mondja, olcsón lehet ilyet szerezni.

Simon vett egy mély lélegzetet, és megpróbálta a konzultációt mederben tartani. – Térjünk vissza az ön végrendeletére. Fontos lenne, hogy lássam a meglévőt.

– Igen, persze. Matilda mondta, amikor telefonon beszéltünk, csak elfelejtettem elhozni. Úgy látszik, egyre több dolog esik ki a fejemből.

Hát igen, együtt jár a korral, gondolta Simon. Ha az ember elmúlt nyolcvan, valószínűleg kezd már kissé szenilis lenni. Matildával majd később megbeszélik, hogy Barnett asszony szellemileg vajon van-e még olyan állapotban, hogy tudja, mit csinál. De az első benyomása nem volt rossz, és 250 dollárért nem is óhajtott ennél többet nyugtalankodni.

– Valamelyik nap befáradna vele?

– Természetesen. Elnézést a kellemetlenségért.

– Semmi gond. Beszélnünk kell a vagyontárgyakról és a hitelekről.

– Nem vettem fel semmilyen hitelt. Egy fillér adósságom sincs. A néhai férjem, Harry gyűlölte az adósságot. Még hitelkártyája sem volt. Szabadon éltünk, kötelezettségek nélkül.

Simon kedvelte ezeket a szavakat, és csak álmodozni tudott arról a napról, amikor ő maga is kimászik az adósságaiból.

– Ez csodálatra méltó – mondta kenetteljesen, mintha a kliense áldására volna szüksége. Amije csak volt, mindent súlyos jelzálog terhelt.

– De miután Harry meghalt, lett kártyám. Visa.

Simon lefirkantott valami értelmetlenséget.

– Nagyszerű – mondta. – És mi a helyzet az értékeivel? Van saját otthona? – Tudta, hogy van, de a legtöbb idős ügyfele szeretett kérkedni, mi mindent gyűjtött össze élete során. Büszkék voltak takarékos életmódjukra, és hogy sok évtizednyi kuporgatás után az anyagi helyzetük stabil.

– Hogyne lenne.

– Van elképzelése, mennyi lehet manapság a piaci értéke?

– Hát, nem nagyon. De a megye felmérette, 280 ezret mondtak, azt hiszem. Valami ilyesmi.

– Megközelítőleg is jó. Általában az embernek az otthona a legértékesebb vagyontárgya.

– Az én esetemben nem – mondta élesen az idős hölgy kissé indignáltan.

Simon továbbra is firkantgatott, de erre felfigyelt. Ez a kis végrendelet talán mégsem lesz olyan egyszerű.

– Van másik ingatlana? Nyaraló? Bérbe adott ingatlanok?

– Nem, nem. Harry nem szerette az ingatlant. Azt mondta, túl sok vele a gond.

De hát akkor Harry mégis mit szeretett, az ég szerelmére?

– Értem. Van valamilyen más befektetése?

Az asszony vett egy mély levegőt, és hirtelen elkomorult.

– Megbízhatok önben, Mr. Latch, ugye?

– Természetesen. Az ügyvédje vagyok. Kötelességem mindent bizalmasan kezelni. – Simon azt vette észre, hogy a gyomra kissé összeszűkül, mintha valami igazán csodálatos és váratlan dolog lenne készülőben. Kvázi ingatlanos ügyvédként az elmúlt tizennyolc évben volt része néhány meglepetésben, de igazán komolyban egyszer sem.

– Hát, tudja, Mr. Latch…

– Simon, ha kérhetem.

– Simon. Milyen szép név. Tudja, Simon, Harry csaknem negyven évig a Coca-Cola körzeti értékesítési megbízottjaként dolgozott. Ez vitte a sírba. Magas lett a cukra, hatvankilenc éves korában sztrókot kapott, soha nem épült fel belőle. A hűtőnk mindig dugig volt kólával, az igazival, nem a diétással, túl sokat ivott belőle, legalábbis szerintem. Na, mindegy. Részvényopciókra szerzett jogosultságot, egyszerre mindig csak egy párat vett kedvezményesen, és minden Coca-Cola-részvényt megvett, amihez csak hozzá tudott jutni. Soha nem adta el őket, csak élvezte, ahogyan gyűlik. És bizony, gyűlt derekasan! Aztán úgy harminc évvel ezelőtt a Wal-Martnak kezdte eladni a Cola termékeket, és nagyon megtetszett neki a vállalat. Egy csomó üdítőt árultak. Harry akkor elkezdett Wal-Mart-részvényeket venni, és soha nem adott el belőlük. Mielőtt hirtelen meghalt, nem tudta, mihez kezdjen azzal a rakás értékpapírral. A fiaira nem akarta hagyni, mert mindig csak a baj volt velük. Most is. És most jön a lényeg, Simon, a fiúk nem tudnak semmit a részvényekről. Harry soha nem beszélt róluk nekik, és másnak se. Csak nekem. Arra gondolt, milyen mókás, hogy itt élünk csendesen a szerény kis otthonunkban, és senki nem tudja, hogy milliomosok vagyunk.

Milliomosok? Simon tovább firkált a sárga jogi jegyzettömbjébe, de kézírása, amely egyébként is olvashatatlan volt, most már macskakaparássá vált. Nem emlékezett egyetlen olyan végrendeletre sem, amelyet egy milliomosnak állított volna össze – kivéve az ingatlanügyeket. Ügyvédhez illő közönyös arccal ült tovább, mintha nem lenne az egekben a vérnyomása.

– És, öö, a férje mit kezdett azokkal a részvényekkel?

– Rám hagyta az összeset, mint minden mást is. Hogy is hívják ezt? Vagyonszerzési illetékmentesség?

– Pontosan. A házastárs mindent adómentesen kaphat meg. Harry igazán okos ember volt.

– Ez vicces, mert Harry soha nem állította magáról, hogy okos lenne. Szerény volt, keményen dolgozott, befizette a számlákat, félretette a pénzét, megvette a részvényeket, aztán mindent rám hagyott. Akarta valamivel a fiait is segíteni, mindent megpróbált, komolyan mondom. De ha tudomást szereztek volna a portfóliójáról, az őrületbe kergették volna. Így aztán soha nem mondta el nekik. Aztán meg hirtelen meghalt.

Szokatlan, hogy egy ügyfél, aki egy sima végrendelet ügyében jár, olyan kifejezésekkel dobálózzon, mint „portfólió” és „illetékmentesség”. Simon magasabb fokozatba kapcsolta az érzékelőjét.

– Mennyi a portfólió értéke?

Az asszony a szája elé tette a kezét, mintha nem tudná kimondani. Aztán megdörzsölte a szemét, és ijedtnek látszott. Lehalkította a hangját.

– És ez mind szigorúan kettőnk között marad, ugye?

– Ebben már megállapodtunk, asszonyom. Ha azt szeretné, hogy egy rendes végrendeletet állítsak össze, tudnom kell, miről rendelkezik. Lehetséges, hogy egy egyszerű végrendelet nem lesz megfelelő önnek. – A dokumentumot fokról fokra egyre vaskosabbnak érezte. És a megbízási díj is egyre magasabb lett, most már ötezer dollárnál járt.

– Ha tudnák az emberek! A barátaim. Harry fiai. De senki nem tudja, Simon.

Simon megvillantotta megnyugtató mosolyát, mintha csak azt mondaná: Nekem bármit elmondhat.

– Ezek a falak acélból vannak, asszonyom – mondta helyette. – Innen semmi nem szivárog ki. Erkölcsi kötelességem, hogy minden titkát megőrizzem.

Barnett asszonyt ez felbátorította.

– A múlt heti kimutatás szerint – mondta zárt szájjal – a részvények értéke valamivel több mint tizenhatmillió. Bár a részvénypiac ingadozik, tudja.

Simon pókerarccal lefirkantotta a számot, mintha ebben nem lenne semmi rendkívüli.

– Ez elég sok, ugye? – kérdezte az asszony előrehajolva.

– Igen, az.

– Szokatlan?

– Azt mondanám, igen. Ritkán fordul meg nálam olyan ügyfél, akinek ekkora nettó vagyona van. – Hogyhogy ritkán? Talán inkább soha.

– És nem tudom, mihez kezdjek vele.

Ó, ezek a kérdések. És a tanácsok!

– Öö… mennyi van Cola-részvényben?

– Úgy tízmillió. És durván hatmillió Wal-Mart.

– És az osztalék?

– Mint tudja, a Wal-Mart szinte semmit sem fizet osztalékban, épp csak pár centet részvényenként. De a Coca-Cola, hát, az már más tészta. Az évi négy százalékot fizet az idők végezetéig.

– Évente a tízmillió négy százalékát?

– Olyasmi. Kicsivel több mint évi négyszázezer. És halmozódik, tudja? Nem tudom, mihez kezdjek vele. Tud nekem segíteni, Simon?

– Biztos kitalálunk valamit, de ez nem lesz egyszerű végrendelet, asszonyom. Időbe telik.

– Kérem, szólítson Nettynek. Régóta ez a becenevem, de csak néhányan használják. Ha maga Simon, akkor én Netty vagyok.

Simon ostobán elvigyorodott. – Hát persze. – Közelebb húzódtak egymáshoz. – Gondolom, ekkora bevétel mellett biztosan jelentős mennyiségű pénze van a bankban is.

– Így van.

– Értem. Mennyi? – kérdezte Simon kis szünet után.

– Csaknem négymillió.

– És milyen számlákon tartja?

– Folyószámlán, takarékbetétben meg lekötött betétben. De a bank nem itt van. Harry soha nem mert volna itt helyben bankolni. Mindig attól tartott, hogy kíváncsi szemek belelesnek a számláinkba, és… hát tudja, az emberek szeretnek pletykálni. Úgyhogy Atlantában, az East Federal banknál nyitott számlát. Ez az egyik legnagyobb.

– Atlantában?

– Igen, évekig ott éltünk. Ott van a Coca-Cola központja, tudja.

– Hogyne. – Simonnak fogalma sem volt, hol van a Coca-Cola központja. Folyamatosan firkálgatott, de közben vadul pörgött az agya. Új lapra hajtott a jegyzettömbjében. Tízezer dollár, írta. Majd utána: megbízási díj.

– Csak kíváncsi vagyok, Netty – mondta –, a végrendeletében kire hagyta a vagyonát? A részvénycsomagokat meg a bankbetéteket.

Az asszony felsóhajtott, mintha fájdalmas lenne beszélnie erről.

– Hát, Simon, ez az egyik oka annak, hogy itt vagyok. Nem tetszik a jelenlegi végrendeletem. Pár hete írtam alá, de azóta nincs egy nyugodt éjszakám.

– Ki szerkesztette meg?

– Egy ügyvéd az utca túloldalán. Wally Thackerman. Ismeri?

– Ó, hogyne. Minden ügyvédet ismerek a városban.

– Megbízik benne? Rendes ember?

– Igen, nem, olyasmi, talán. Wally elég rendes fickó, de azért a barátomnak nem mondanám. Hogy megbízom-e benne? Nem is tudom. Miért? Maga megbízik benne?

– Így volt, de most már nem is tudom. Tudja, Simon, nem tudtam, kit vegyek bele a végrendeletembe. Hogy ki kapja a részvényeket meg a pénzt.

– Ühm.

– Így aztán Wally rábeszélt, hogy bizalmi vagyonkezelőként hagyjak nála mindent. Amikor meghalok, eladja a részvényeket, és valami alapban elhelyezi a pénzt – ezt soha nem értettem igazán –, és aztán majd ő eldönti, hogy melyik kedvenc jótékonysági szervezethez kerüljön.

– És melyik jótékonysági szervezetek ügyét viseli különösen a szívén?

– Nincs ilyen.

– Egy se?

– Nem, nincs egy sem. Tudja, Harry nem látta értelmét, hogy pénzt adjon másoknak. Úgy gondolta, hogy amikor gyerekként szegény volt és éhes, és senki nem adott neki pénzt, akkor tőle most miért várnák el az emberek? Azt nem mondanám, hogy fösvény volt, de talán mégis. Akárhogy is, egyszerűen nem vált szokásunkká az adakozás.

– És arra gondoltak, hogyha Harry meghal, maga örököl mindent?

– Nos, volt egy jótékonysági szervezet, amit kedveltem, vagy legalábbis azt hittem. Évekkel ezelőtt láttam a tévében egy műsort az ugandai pókmajmokról, hogy gyakorlatilag éhen halnak, mert a kormány valami vegyi anyagot szór szét a területükön. A szegény párák lényegében összeaszalódnak, és százával pusztulnak el. A szívem szakadt meg, úgyhogy küldtem ezer dollárt a Pókmajom Alapítványnak, egy bostoni címre. Megköszönték, küldtek egy naptárt meg ilyesmi, beválasztottak valamilyen testületükbe, aztán újra pénzt kértek. Küldtem egy újabb csekket, aztán megint, ők meg egyre csak tovább kértek. Ide akartak küldeni valami fejest, hogy találkozzunk, ebédeljünk együtt, ilyesmi. Aztán kiadták a nevemet és a címemet valakinek, és rövid időn belül az e-mailes postaládámba százával érkeztek adománykérő levelek, hogy segítsek megmenteni a bálnákat, a bölényeket, a gepárdokat, a kanadai rozsomákokat. Nem küldtem semmit. Annyira eldurvult a helyzet, hogy megváltoztattam az e-mail-címemet. Aztán az FBI lecsapott a Pókmajom Alapítványra, átverés volt az egész. Tizenegyezret nyúltak le tőlem. Úgyhogy, Simon, azóta adományokkal nem szórakozom.

Simon igyekezett figyelni, de közben az agya a kis görény Wally Thackerman körül forgott az utca túloldalán, hogy belevette magát a végrendeletbe, és mindent a befolyása alatt tart. Végtelenül etikátlan, ki is zárhatnák érte a kamarából – de hát kinek van szüksége ügyvédi engedélyre, ha egy kazal pénzen ül?

Az asszony egyre csak locsogott.

– Amióta aláírtam azt a végrendeletet, egyre csak szorongok. Szerintem nem helyes, hogy egy ügyvéd mindenre rátegye a kezét, nem igaz, Simon?

– Látnom kell azt a végrendeletet, Netty.

Az asszony elővett egy zsebkendőt, és finoman megtörölgette a szeme alját.

– Sajnálom. Össze vagyok zavarodva. Azt hiszem, rosszul döntöttem, hogy mindent Mr. Thackermanre bíztam. Nem is ismerem igazán. Nem volt okos dolog, ugye?

Persze, hogy nem. Színtiszta ostobaság. De mivel könnyek között ült itt az ügyfele – kétségbeesve, de mégiscsak egy pénzhegyen –, Simon még melegebben beszélt.

– Megoldjuk, Netty. Bízzon bennem. Könnyű helyrehozni. Néha a megfelelő öröklési terv részeként a vagyon egy részét külön alapba kell helyezni, és ilyenkor gyakran az ügyvédet nevezik ki vagyonkezelőnek.

– Jogi blabla.

– Igaz, sajnálom, de hát a jog időnként elég bonyolult. Hadd nézzek bele a végrendeletbe, és akkor onnantól folytathatjuk.

– Jól van.

Simon egészen beleszédült a kavargó gondolataiba. Becsukta a jegyzettömbjét, és visszatette a kupakot a tollára.

– Nézze, holnap van egy kis dolgom Fairhavenben. Az nincs messze attól, ahol lakik. Találkozzunk abban az új Starbucksban a Millmont Streeten. Tudja, hol van?

– Azt hiszem, de szívesen bejövök megint a belvárosba.

– Nem, dehogy. Holnap ugyanebben az időben, délután kettőkor. És akkor majd átnézem a végrendeletét.

– Hát, legyen.

– Van itt még valami fontos, Netty. Muszáj elmondanom. Matilda ott kint nem a legdiszkrétebb ember, aki valaha dolgozott nekem. Volt már gondom abból, hogy nem tud titkot tartani, ez itt meg pont olyan ügy, amit nem volna szerencsés, ha szétkürtölne.

– Jesszus!

– Bizony. Hamarosan meg is kell szabadulnom tőle. Nem lehet, hogy egy ügyvédnek egy ilyen pletykafészek dolgozzon az irodájában. De addig is, egy szót se mondjon neki. Ha beszélni szeretne velem, hívjon a mobilomon. – Odanyújtott egy névjegyet.

– Uram atyám! – hitetlenkedett az asszony, de közben tetszett neki a fondorkodás.

– Minden rendben lesz, higgyen nekem. Én magam fogom elkészíteni a végrendeletet, Matilda nem is fogja látni. Ez a legjobb megoldás.

– Ha azt mondja.

– Bízzon bennem. Holnap délután kettő, Starbucks.

Kikísérte az asszonyt az előszobán át a recepcióig, közben végig az időjárásról süketelt. Kifelé menet Netty alaposan megbámulta Matildát, de nem szólt semmit. Simon kinyitotta a bejárati ajtót, kimentek. Miközben az asszony a kocsijához lépett, majd beült az öreg Lincolnba, Simon az utca túloldalán lévő ügyvédi irodára meredt.

Walter J. Thackerman ügyvéd és jogtanácsos. Micsoda egy gennyláda.

– Kedves öreg hölgy – mondta bentről Matilda. – Megvan a kérdőív? Most mindjárt meg is csinálom a végrendeletet.

Simon megállt, és kinézett az utcára nyíló ablakon, mintha valami bajt sejtene.

– Nem kizárt, hogy ebből még gondunk lesz. Akár dilis is lehet, nincs ki mind a négy kereke. Szerintem kezelik, vigyáznunk kell vele. Még a házával kapcsolatban sem tudja, mitévő legyen, pár napig gondolkodni akar. Ez még nagy fejfájást okozhat.

– Szerintem egész aranyos volt.

– Meglátjuk. Van még ma délutánra időpontom?

– Igen, Pendergasték. A csődjük gondokat okoz.

– Remek.

Második fejezet

A nap hátralevő része a kutyáké volt. Simon rosszul volt a gondolattól is, hogy egy óra hosszat a Pendergast házaspárral kell negédeskednie, miközben a kliensei azon fognak civakodni, hogy ki a felelős az anyagi gondjaikért. Simon szakterülete a csődeljárás volt, ami problémásabb, mint a válóperek, viszont azokat gyűlölte. Felhívta Pendergastékat, és lemondta a tárgyalást a szokásos ügyvédi kibúvók egyikével: azt lódította, hogy hirtelen a szövetségi bíróságra kell mennie. Persze nem kellett sehová se mennie. Az íróasztalán lévő legsürgetőbb ügy egy közeli fagyizó adásvétele volt, egy húszezer dolláros üzlet, amelyért nagyjából ezer dollár üthette a markát.

Hirtelenjében minden ügye rettentően triviálisnak tűnt. Egy idős kliens, akinek tizenhatmillió dollárja van részvényekben és még négymillió kápéban, épp most ment el az irodájából – és a pillanatnyilag érvényes végrendelete értelmében a vagyonát az a patkányképű kolléga kezelheti az utca túloldalán. Simon semmi másra nem tudott gondolni. Matilda pontban ötkor elköszönt, ő meg tíz percre rá egy főút melletti motel sörözőjébe hajtott. Ügyvédek és bírók jártak oda, akik nem akarták, hogy a városi népek inni lássák őket, bár voltak közöttük olyanok is, akik nem csináltak titkot belőle. Szerencsére Simon most egyiküket sem látta, így hát beült egy sötét sarokba a sörével, és megpróbálta rendezni a gondolatait.

Mindent csak szép sorjában. Először is látnia kell Netty végrendeletét, hogy megbizonyosodjon arról, a drága kicsi öreg hölgy igazat beszél-e. Még most sem tudta elhinni, hogy egy jogvégzett ember, egy diplomás ügyvéd olyan vakmerő lenne, hogy beleveszi magát egy végrendeletbe, és ezzel korlátlan hozzáférése lesz a teljes vagyonhoz. De a tény, hogy ő, a tiszteletre méltó Simon Latch valami ehhez nagyon hasonlóra készül, rádöbbentette, hogy ez bizony lehetséges. Netty halála után egész biztosan nagy perpatvar lesz, peres eljárások indulnak, és az is biztos, hogy a pillanatnyilag érvényes megbízással rendelkező vagyonkezelő, Wally Thackerman ez idő szerint nyeregben van.

Persze a végösszeg nem lesz húszmillió dollár. Amikor legutóbb megnézte, az állami és szövetségi örökösödési adók 40 százalék körül jártak, bár ennek a nagy része a házastársi illetékmentességgel elkerülhető volna. Nettynek azonban nem volt férje, így a vagyona az adóbehajtók szabad prédája lenne. Nyolcmillió dollár simán elszállna. Elfintorodott a gondolatra, hogy ennyi pénzt markolna fel a kormány.

De még tizenkétmillió is több, mint amennyit harminc év alatt a Main és a Maple Street sarkán kereshetne. Aztán eszébe jutott valami, amit az újságban olvasott. A Kongresszus még a decemberi szünete előtt babrált valamit az adókulcsokkal. Simon nem emlékezett a részletekre, de egyébként is rendszerint csak tessék-lássék tájékozódott, mivel az ügyfelei soha nem aggódtak az ajándékozási és örökösödési adók miatt.

Felhívta az egyik egyetemi haverját, aki az alig egyórányira lévő Washingtonban dolgozott egy menő adótanácsadó cégnél. A szokásos bemelegítő csevej után rátért a lényegre. Dirk, a barátja felnevetett. – Ugyan már, Simon – mondta. – Viccelsz. Nem hallottad?

– Mit? Nem.

– A Kongresszus anélkül rekesztette be az ülésszakot, hogy hatályon kívül helyezte volna a módosítást.

Simon nem igazán értette, hogy ez mit jelent, úgyhogy csendben maradt. Dirk amúgy is szeretett beszélni. – Azok a balfékek csúnyán elbaltázták a dolgot. Az örökösödési adóról szóló megállapodás kútba esett: sem kompromisszum, sem adó nem lett belőle. Nulla, semmi, zéró. Az elkövetkező évben nem lesz szövetségi örökösödési adó, mivel pedig a legtöbb állam követi a szövetségi jogrendszert, ez a megfelelő időpont, hogy meghaljon az ember. Úgyhogy mondd meg a vén trotli klienseidnek, hogy rendezzék el a dolgaikat, és amint lehet, dobják fel a bakancsot. Legyen idén szép nagy karácsonyuk, aztán viszlát. A gyerekeik meg az unokáik imádni fogják őket emiatt.

– Na, persze! Én is tudtam! Micsoda baklövés!

– Manapság ez teljesen megszokott.

Ahogy a beszélgetés veszedelmesen a politika irányába kezdett tolódni, Simon témát váltott, és egy közös egyetemi csoporttársukról kezdett érdeklődni, aki rákkal küzdött. Mivel mindketten elfoglalt ügyvédek voltak, kis idő múlva azzal fejezték be a diskurálást, hogy hamarosan megint összejönnek.

Vissza a húszmillióhoz! Simon kért még egy sört, és hosszan töprengett a beszélgetésen. Később majd felmegy a netre, és keresgél kicsit, hogy a Kongresszus vajon miért hagyja veszni az örökösödési adót. Mintha bárki megérthetné, mit miért tesz a Kongresszus.

Harmadik fejezet

Simon és a felesége azért nem adták be a válókeresetet, mert nem engedhették meg maguknak. Már mindketten nagyon ki akartak szállni belőle, de mivel egy háztartást is alig tudtak fenntartani, fel sem merülhetett, hogy szétköltözzenek. Mind a kettőjüknek seregnyi sérelme és sérülése volt, már rég belefáradtak a háborúskodásba, és igyekeztek olyan életformára berendezkedni, amelyben valahogy elviselik egymás társaságát. Egyik napról a másikra úgy vonszolták magukkal a szenvedéseiket, hogy közben a három gyerekükről is gondoskodniuk kellett. A két nagyobbik szerencsére már tizenéves volt, és úgy küzdötték át magukat a pubertáskor szokásos nyomorúságain, hogy igazán komoly problémákat még nem okoztak. A szobájukból csak elvétve jöttek ki, és a szüleik soha nem tudtak úgy benyitni hozzájuk, hogy ne valami digitális kütyüvel szórakoztak volna. A legkisebb, Janie kilencéves volt, változatlanul édes kicsi gyerek.

Hogy kerülje a konfliktusokat, és a feszültséget ne vigye haza a gyerekeknek, Simon többnyire bent aludt az irodában. Az emeleten kivert néhány falat, és így létrehozott egy apró zugot, ahol el tudott tengődni valahogy egy kis fürdőszobával és egy keskeny ággyal. Amikor egyedül feküdt ott, és magában motyogott, kamrának nevezte. Elég vacak kis hely volt, de legalább távol Paulától.

Ezen a kedd estén nem volt otthon a felesége, a könyvklub havi összejövetelére ment, ahol a bor fontosabbnak tetszett, mint az irodalom. Simon ilyenkor zöld utat kapott, hogy a kedvenc olasz húsgombócát főzze tésztával, és kedvére tölthesse az időt Janie-vel a konyhában. Mindenféléről beszélgettek, iskoláról, fociról és általában az élet dolgairól. Váratlanul érte a lánya kérdése. – Esténként hová mész?

– Tudod, sokszor későig dolgozom, ilyenkor egyszerűbb, ha az irodában alszom.

– Furi. Miért nem jössz haza? Nincs olyan messze az irodád.

– Nem akarlak felébreszteni benneteket. Anyu nem alszik mélyen, muszáj pihennie.

– Buck szerint el akartok válni.

Buck mindig is mindenbe beleütötte az orrát, érettebb volt a koránál. Simon mosolyt erőltetett az arcára, és nyugtázta, hogy ez az első eset, hogy valamelyik gyereke kimondta a válás szót, legalábbis a tudomása szerint.

– Nem, kicsim, nem akarunk elválni – mondta. – Anyuval mindketten sokat dolgozunk, nincs sok időnk egymásra, de manapság nem szokatlan az ilyesmi. Minden rendben lesz. Mondd meg Bucknak, hogy ne beszéljen butaságokat.

A válás már legalább három éve terítéken volt, de ügyeltek rá, hogy a gyerekek előtt ne hozzák szóba. A tizenhat éves Bucknak mindene megvolt. A tizennégy éves Danny a pubertáskor nehézségei elől a maga álomvilágába menekült. Janie viszont még kislányként mind a két szülőjét nagyon szerette. Fájdalmas volt a gondolat, hogy esetleg el kell szakadnia tőle.

– Hát, azért furcsa, hogy az irodában alszol, amikor itt van nálunk a házban a hálószobád – mondta Janie, és közben az apját figyelte, mintha tudná az igazat.

– Minden rendben van, Janie, ígérem. Kész a tészta, szólj a bátyáidnak.

Buck és Danny csak enni jött ki a szobájából. Mindkettőnek csillapíthatatlan étvágya volt, és rémesen viselkedtek az asztalnál. Paula ezt már rég elengedte. Danny fülhallgatóval meg egy iPaddel evett, valami szörnyűséges pszichedelikus rock süvöltött belőle, nem nagyon lehetett hallani, de ahhoz elég hangos volt, hogy zavaró legyen. Buck is fülessel hallgatta a mobilját. Simon megkérte őket, hogy ne csinálják ezt, és inkább mondják el, mi történt aznap a suliban. A fiúk úgy néztek rá, mintha a Holdról jött volna, és nyíltan semmibe vették, amit mond. Simon ilyenkor az asztalra csapott, felemelte a hangját, jelenetet rendezett, és egy olyan meccsbe fogott, amit nem nyerhetett meg, és csak tovább rontotta a helyzetet. Paula persze megtudta az ilyesmit, és a gyerekei pártját fogta. Egyszerűbb volt hát, ha Simon nem foglalkozik a gyerekei viselkedésével. Újabb gyávaság. A Latch-házban szokásos volt az ilyesmi.

Így hát Simon folytonosan Janie-vel beszélgetett, a fiúk meg zabáltak, mint a disznók. Minél hamarabb végeznek, annál korábban tudnak visszamenekülni a szobájuk biztonságába. A tányérokat ott hagyták az asztalon, ami persze újabb szabályszegés volt, de Simon megint csak vállat vont. Vacsora után, amikor a konyha már makulátlan és a ház csendes volt, Simon homlokon csókolta Janie-t, és azt mondta, vissza kell mennie dolgozni. A lánya mondani akart valamit, de végül nem szólt semmit. Simon bezárta az ajtókat, meggyőződött róla, hogy a ház biztonságos, és tíz előtt pár perccel elment. Paula nemsokára hazaér, és minél ritkábban látja, annál jobb.

* * *

A korábbi években, amikor későig dolgozott, a kocsiját, egy lízingelt Audit – amelyet lassanként egy újabb modellre kellene cserélnie – a Main Streeten hagyta, az irodája előtt. Egy kis ingyenreklám volt: mindenki láthatta, micsoda munkamorál jellemzi. Manapság azonban éjszakára hátul dugta el, az épület mögötti sikátorban. Elejét akarta venni, hogy szárnyra keljen a szóbeszéd, miszerint elköltözött otthonról, és az irodában lakik. Gyanította persze, hogy így is híre kelt, mert Paula néhány barátnője meglehetősen szószátyár volt, Simont pedig amúgy sem kedvelték. Csaknem biztos volt benne, hogy a könyvklubban az asszonyok sokkal inkább bort szopogatnak és a férjeket mószerolják, mintsem hogy a friss bestsellerekről beszélgetnének.

Letette az autót a sikátorban, de ahelyett, hogy felment volna az odújába, sétált még három sarkot, és leballagott egy régi banképület alagsorába. Chub bárja már évek óta az élete része volt. Már akkor odajárt, amikor Chub az illegális játékbarlangját, ahol fogadásokat is lehetett kötni, lepukkant sörözőből tisztes sportbárrá alakította, tucatnyi nagy képernyővel és nem túl erőszakos vendégkörrel. A szerencsejáték változatlanul nagyban ment a klubban, mert Chub a környék legnagyobb forgalmát bonyolította, de mindezt csendben és diszkréten. A helyettes körzetparancsnok hetente benézett, de csak azért, mert elvárták tőle. Szabadnapjukon még a rendőrök többsége is itt lógott. Chub még fizetett is néhányuknak, hogy hétvégenként tartsák szemmel a bejáratot.

Kora márciusi kedd este volt, kevés vendéggel. Simon hátrament a törzshelyére a bárpult végébe, és letelepedett egy képernyő elé, amelyen videópóker futott. Valerie, a pultos, arcán fakó mosollyal hamarosan megjelent a bourbonnal meg a sörrel. – Mi újság, ügyvéd úr? – kérdezte unottan.

– Minden oké, Valerie. És maga?

– Mint a mesében – aztán már ott sem volt. Sok beszélnivalójuk nem lehetett, tekintve, hogy a két szerencsétlen válását Simon intézte jutányos áron, de a második végkimenetelével Valerie nem volt megelégedve. Idővel tartózkodó távolságtartás alakult ki köztük, kényszeredett szívélyességgel, semmi több. Akár a házassága.

Az italért nem kellett fizetnie, amíg videópókerezett, ami az állam területén illegálisnak számított pénznyerő szerencsejátékként, de Chub volt annyira rafinált, hogy ne bukjon le. A gépeit megbuherálta, hogy egy fájl folyamatosan vezesse minden játékos nyereményeit és veszteségeit. Pénz nyilvánosan sosem cserélt gazdát. A zsaruk semmi törvénytelent nem láthattak. Simon és a többiek havi elszámolást kaptak a bártól, és készpénzben rendezték a tartozást, valahányszor Chub így rendelkezett.

A California Polytechnic egyetemi kosárcsapata játszott az UC Irvine ellen, Simon pedig ötszáz dollárt tett a meccsre – ez volt nála a szokásos tét. A pult mögötti palacksorok fölé függesztett képernyőn követte a játékot, kortyolta az italát, közben időnként rápillantott a pókergépére is. Fogalma sem volt egyik főiskoláról sem, hát akkor mégis miért tett komolyabb összeget egy több ezer mérföldre zajló meccsre? Régebben nemegyszer feltette magának ezt a kérdést, aztán leszokott róla, mert a válasz pofonegyszerű volt. Az egész az izgalomról szólt. Közelgett a March Madness kosártorna, és Simon, hogy ráhangolódjon, igyekezett minél több meccset megnézni. A mérkőzések még mindig lázba hozták, különösen a tavalyi év után, amikor a legjobb tizenhat között nagyot kaszált, nyert négyezer dollárt.

Simon biztos volt benne, hogy neki semmi gondja a szerencsejátékkal. Két barátja viszont igencsak pórul járt: a fogadás anyagilag teljesen tönkretette őket. Látta, hogyan sodródnak a szakadék széle felé, ahogy egyre rizikósabb tétekre fogadtak, és többet kockáztattak, mint amennyit megengedhettek volna maguknak. Simon nem keresett sok pénzt, tehát nem is veszthetett sokat. És egy évtizednyi sportfogadás után megbeszélte magával, hogy valamivel több a nyereménye, mint a vesztesége. Óvatosabb volt annál, semhogy bajba kerüljön. És tartott Paulától is. A felesége semmit sem tudott a titkos kis hobbijáról, mert Simon és Chub mindent készpénzben intézett.

Chub a szokásos módon, sörösüveggel a kezében sétált ki a pult mögé.

– Kire fogadtál? – kérdezte, miközben átnyúlt egy gyors kézfogásra.

– Az Irvine-ra, hétpontos előnnyel – felelte Simon. Chub pontosan tudta, hogy Simon kire fogadott. Aznap reggel tízkor már rögzítették a tétet telefonon. Se sms, se e-mail – semmi, ami nyomot hagyhat. Chubot egyszer már elkapták a szövetségiek illegális fogadás miatt, és hajszálon múlt, hogy nem került börtönbe. Egy dörzsölt ügyvéd – nem Simon – végül kimentette, úgyhogy megúszta. Egy évig megtartóztatta magát, kilencven óra közmunkát is végzett, softballmeccseken bíráskodott, aztán lassan visszacsúszott a bizniszbe.

– Nekem a Cal Poly tetszik – mondta, és belekortyolt az üvegébe.

Chubnál mindkét csapatra lehetett fogadni, és nem érdekelte, melyikre tesznek tétet a kliensei, mert minden tétből beszedte a tíz százalékát. Hogy Simon ötszáz dollárt nyerjen az Irvine-fogadásával, ötszázötvenet kellett kockáztatnia. A különbözet, a „lé”, szépen csurrant-cseppent Chub egyre mélyülő zsebébe.

Valerie a pult túlsó végéről szólt oda neki. Chub odavetette a szokásos „Sok szerencsét!” mondatát, majd eldöcögött. Ahogy mindig, most is feltűnő melegítőt viselt – ezúttal élénkvöröset –, hozzá dizájner sportcipőt, mintha éppen futásból jött volna. Pedig nem. A Chub, azaz Pufók gúnynevet még az első osztályban ragasztották rá, és soha nem tudta levakarni magáról – ahogy a súlyfeleslegét sem. Negyvenöt éves volt, és egyre csak testesebb lett.

Simon általában megállt két koktélnál. Amikor az Irvine a hajrában összeomlott, és ötpontos vereséget szenvedett, Simon elmorzsolta a második koktél jégkockáit. A meccset azonban hét extra ponttal kezdték, így Simon végül ruganyos léptekkel hagyta el a kocsmát. Átintett Chubnak a terem túlsó végébe, mire az visszaintegetett egy olyan pillantással, amely azt üzente: Szép fogás, de legközelebb megkopasztalak.

Az ötszáz dollár, amit Simon nyert, több volt, mint az aznapi ügyvédi munkadíja.

De a holnap ennél többet ígért.

Negyedik fejezet

A Starbucks egy külvárosi bevásárlóközpont sarkán állt, negyedórányira az irodájától. Amikor megérkezett – fél órával korábban, hogy felmérje a terepet és keressen egy nyugodt sarkot –, a hely már zsúfolt volt. Négy dollárért vett egy sötét pörkölésű kávét, és amint felszabadult egy sarokasztal, azonnal lecsapott rá. A laptopját babrálta, akár a többi vendég, miközben az autós felhajtóban lassan araszoló kocsisor kígyózását figyelte. Aztán észrevette, hogy a kanyarban feltűnik az öreg Lincoln. Netty nem talált parkolóhelyet, és csak messze tudott megállni, a kocsiját még a sárga vonalra is ráhúzta. Úgy vezetett, mint egy kilencvenéves, aki hetven évvel azelőtt is bénán vezetett. Amint belépett, Simon felállt, intett neki, és a helyéhez kísérte. Netty idegenül érezte magát a Starbucksban, körülnézett.

– Úgy látom – mondta –, itt csupa fiatal van.

– Kávét vagy teát kér?

– Csak egy kis vizet.

Simon odalépett a pulthoz, és egy üveg vízzel tért vissza. Netty a palackot mintha észre se vette volna. – Itt tényleg tudunk beszélgetni? Rengeteg ember van.

Legközelebb úgy három méterre volt valaki, és ő is a laptopja fölé görnyedt, a fején fülhallgató és vörös kapucni. – Ó, nem hall itt minket senki. Ha megnézi, az is füldugót visel.

– Ó, ezek a fiatalok!

– Hát igen. Hozzá vannak nőve a telefonjukhoz meg a laptopjukhoz. Milyen világ lesz itt?

– Bizony. – Netty letekerte a kupakot, és ivott egy kis vizet.

– Azt mondtuk, hogy átbeszéljük a végrendeletét – mondta végül Simon. – Azt, amit Wally Thackerman készített.

– Igen. Nem tetszik nekem.

– Elhozta?

Az asszony belenyúlt a nagy retiküljébe, és kivett egy borítékot. Miközben odaadta Simonnak, még egyszer körülnézett.

– Nyugodjon meg, Netty. Ezek a gyerekek remekül elvannak magukkal, és egyáltalán nem érdekli őket, hogy mi miről beszélgetünk.

Simon azonnal fel akarta tépni a borítékot, hogy átfussa, milyen rémségek vannak benne. Uralkodott magán, és csak szép lassan olvasta, közben pedig változatlanul mosolygott Nettyre. Mindössze négyoldalnyi volt, a kezdő bekezdések a szokásos jogi katyvasz, ugyanaz, mint amivel ő is etetni szokta a klienseit. Aztán jött az érdemi rész. A végakarat létrehozta az Eleanor Korsak Barnett Emlékalapot, és minden likvid vagyont odahelyezett. Netty házát el kell majd adni, a többi ingóságával együtt, a befolyó összeget pedig szintén az alaphoz kell csatolni. Az összes csillogó jogi bűvészkedést természetesen a nagyra becsült Wally Thackerman végzi, aki nem csupán a hagyaték végrehajtója és az alap egyedüli vagyonkezelője, hanem egyben az ügyvéd is, aki saját hatáskörben kinevezte magát a teljes vagyon intézőjévé. Thackerman az óradíját 750 dollárban állapította meg, és Simon szinte maga előtt látta a vaskos, szépen felduzzasztott számlákat, amelyeket Wally majd a bíróság elé terjeszt az előlegkifizetésekért.

Simon elkomorult, őszintén bosszankodott, ugyanakkor az arcára kiülő döbbenet drámai hatása részben Nettynek szólt, aki folyamatosan rajta tartotta a szemét. – Ennyire rossz? – kérdezte az asszony félhangosan, aztán a szája elé kapta a kezét, és újra körülnézett. Senki nem figyelte. Senki nem vett tudomást a létezéséről.

– Hadd fejezzem be – mondta Simon nyugodtan, színlelt mosollyal, mintha az, amit olvas, ténylegesen felháborító lenne, amit azonban majd ő – csakis ő – helyre fog hozni.

Ha a rá váró busás díjaktól eltekintünk, a legrosszabb rész a vagyonkezelőnek adott hatalom volt. Féloldalnyi sűrű jogi hablatyban Wally gyakorlatilag minden jogot magának tartott fenn, hogy tetszése szerint rendelkezzen az alappal. Adományozhatott „megfelelő” jótékonysági szervezeteknek és alapítványoknak, szinte bárkinek kölcsönt nyújthatott, szakértőket, értékbecslőket, könyvelőket és adótanácsadókat fogadhatott, mindezt az alap „védelmének” nevében. Tízévnyi efféle mesterkedés után, ha netán maradna még pénz, saját belátása szerint kiüresítheti, majd lezárhatja az alapot.

Simon keményen koncentrált, hogy fenntartsa a pókerarcot. Óvatosnak kell lennie. Nem marasztalhatja el azonnal a végrendeletet, mert hirtelenjében pontosan tudta, hogy ő maga is valami nagyon hasonlót készítene. Ugyanakkor legalább annyira bírálnia is kell, hogy elnyerje Netty egyetértő támogatását, és meggyőzze őt, hogy ő majd biztonságos irányba tudja terelni a vagyona kezelését.

– Nincs benne szó a két mostohafiáról – jegyezte meg, még mindig komoran. Szemüvegét elmélyülten az orra hegyén egyensúlyozta.

– Semmit nem kapnak. Azt hittem, ezt már mondtam magának.

– Igen, valóban. De ez gondot okozhat. Felzaklathatja őket, ha nem kapnak semmit, és felfogadhatnak néhány további ügyvédet, hogy támadják meg a végrendeletet.

– Semmi joguk nincs, hogy bármit is tegyenek. Nem így van? Ez a Wally pasas azt mondta, hogy bárki kizárhatja a gyerekét a végrendeletből, legalábbis ebben az államban. Igaz? Mivel pedig valójában nem is a gyerekeim, a vagyonomból semmire nem támaszthatnak igényt.

– Ez így van. A házastársat kivéve bárki kizárható.

– Hát, a férjem halott, és mindent rám hagyott. Az a két gazember egy fillért sem kap. Semennyit. Egy vasat se.

Miközben ezt mondta, különös fény villant a szemében, az első jele a fösvénységnek. Simon örömmel hallotta, hogy Netty úgy fogalmazott, „Ez a Wally pasas”, ez biztató előjele lehet annak, hogy hamarosan talán már nem Thackerman lesz Netty ügyvédje. Olvasott tovább, a homlokát változatlanul bölcsen ráncolta. Amikor végzett, ivott egy korty kávét. – Nem tetszik ez nekem – mondta aztán.

– Mondtam én is.

– Túl nagy hatáskört ad az alapkezelő ügyvédnek.

– Hogy lehet ezt helyrehozni?

– Beletelik pár órába, de mindjárt hozzá is látok. Most az a nyilvánvaló feladat, Netty, hogy minél hamarabb el kell dönteni, hová kerülhet majd a pénze. Azt szeretném, hogy készítsen egy listát azokról a jótékonysági szervezetekről, amelyeken segíteni szeretne.

– Például?

– Jár templomba?

– Fogjuk rá. Harry lutheránus volt, évente egyszer igyekeztünk eljutni.

– Na, ez egynek jó. Próbáljon meg nagyban gondolkodni. Milliónyi hasznos nonprofit szervezet van, amelyeken segíthetne.

– Például?

– Mondjuk a cserkészlányszövetség, szívbetegséggel foglalkozó alapítványok, árvaházak, állatmenhelyek, közkönyvtárak, iskolák, menedékhelyek, gyermekétkeztetés, környezetvédelmi csoportok. Beszélt arról, hogy segítette a pókmajmokat.

– Az átverés volt.

– Szereti az állatokat?

– Nem igazán.

– Értem. Mindegy. Üljön le ma este, és írjon egy listát azokról a csoportokról, ügyekről, adománygyűjtő szervezetekről, szeretetszolgálatokról, amelyeken esetleg segíteni szeretne.

– Mi a maga kedvenc jótékonysági szervezete?

Simon esetében a visszafogott nagylelkűség oka a szűkös anyagi helyzet volt, nem a szívjóság hiánya. Hogy is engedhetné meg magának, hogy másokon segítsen, amikor Paulával nap mint nap küzdenek, hogy a felszínen maradjanak, és hamarosan gondoskodniuk kell a három gyerekük továbbtanulásáról is? Az elmúlt öt évben alig száz dollárt adakoztak.

– A Sierra Klub – hazudta gyorsan.

– Sosem hallottam róla.

– Nem a maga világa. Arra nem gondolt, hogy a pénze egy részét barátokra hagyja?

– A barátaim, már akik még életben vannak, semmit nem tudnak a pénzről. Ha beszélnék róla nekik, az őrületbe kergetnének, és az életem szörnyen kaotikussá válna. Ezt teszi a pénz, Simon, tényleg gondokat okoz.

Mint ahogy a hiánya is, gondolta Simon, de az arcára intelligens töprengést erőltetett. Firkált valamit a jegyzettömbjébe. – Jó, menjünk tovább. Ki szokta készíteni az adóbevallását?

– Miért akarja tudni? – csattant fel Netty védekezőn.

– Hát azért, mert majd amikor meghal, és utálom ezt mondani, de végül is ezért vagyunk itt, szóval amikor meghal, és érvénybe lép az új végrendelete, a hagyatékát intéző ügyvédnek együtt kell majd dolgoznia az adótanácsadójával az adóbevallása elkészítésén.

– Ki lesz a hagyatéki ügyvédem?

– Ez teljesen magától függ, de általános gyakorlat, hogy az, aki a végrendeletet készíti, egyben a hagyatéki eljárást lefolytató ügyvédként is eljár.

– Vagyis az a Wally pasas.

– Igen, ez bizony valószínű.

– Mit is kérdezett?

– Hogy ki készíti az adóbevallását.

– Ó, igen. Az a kis képesített atlantai könyvelő, mindig ő intézi az adóügyeimet. Harry egyik régi cimborája. Évente egyszer beszélek vele, úgyhogy nem kell háborgatnia.

– Értem, de fontos lehet, hogy felvegyem vele a kapcsolatot.

– Wally is ezt mondta. Maguk ügyvédek miért ütik bele az orrukat mindenbe? – Újabb kirohanás, ez már talán súrolja a komiszságot. Az asszony hirtelen tüskés lett, úgyhogy Simon gyorsan taktikát váltott, és visszavonult. Eddig jó munkát végzett, elnyerte Netty bizalmát, nem akarta ingerelni.

Beleüti az orrát mindenbe? Hát igen. Simon igazából azt akarta megtudni, hogy a drága kis Netty tényleg a tulajdonosa-e annak a rengeteg Coca-Cola- és Wal-Mart-részvénynek, nem beszélve arról a több millió dollárról, ami a bankban ücsörög. Hitt az asszonynak, minden erejével hinni akart neki, másrészt viszont elég óvatos is volt, és nem akart semmit elkapkodni. A kliensei folyton hazudtak neki. Néhány ital után az ügyvédek előszeretettel mesélnek gyalázatos hazugságokról, amelyekkel az ügyfeleik etetik őket.

Föltételezte, hogy Netty részvényei egy brókerszámlán vannak, és a banki kivonatokhoz hasonlóan minden hónapban kap róluk egy szép, rendezett, velős kimutatást. Megcsikordult a foga. – Van pénzügyi tanácsadója? – kérdezte.

Az asszonynak kikerekedett a szeme, mint akit zavar a kérdés, és ismét körülnézett, hallgatózik-e valaki. Összevonta a szemöldökét, és mély ráncok gyűrődtek homlokán. – Úgy érti, egy tőzsdeügynök?

– Igen, aki a részvényeket kezeli.

– Ez elég bonyolult. Tudja, Harry hosszú évekig egy atlantai céggel üzletelt, aztán ez a vállalat összeolvadt valami nagyobb társasággal, és így tovább. Miután Harry meghalt, ezt a céget eladták egy másiknak. Nem igazán tudtam követni. A lényeg, hogy most az egészet ez az alak kezeli Atlantában.

– Értem. Van valaki, akivel beszélhetnék a vagyonáról?

– Nem tudom. Miért akar beszélni valakivel a vagyonomról?

– Mert az adóhivatal esetleg kimutatást kér róla. – Simonnak fogalma sem volt, miről is beszél valójában, de az adóhivatal említése egy kissé megrémítheti Nettyt.

– Ugyanezt mondta Wally is – motyorászta az asszony.

Ez megriasztotta Simont, de úgy döntött, hogy ezt most elengedi, és később majd visszatér rá. Úgy tett, mint akit nem érdekel Netty legutóbbi megjegyzése, és fontoskodva rápillantott a karórájára. – Jól van – mondta –, ennek akkor nekilátok. Találkozzunk pár nap múlva, és átnézzük a nyers vázlatot.

– Az mi?

– Az új végrendeletének az első változata. Addig is megkérem, hogy legyen kedves elgondolkodni a cseritikről meg az alapítványokról, amelyeket szívesen belevenne a végrendeletébe.

– Szerintem ezt már megbeszéltük. A múltkor már mondtam magának, hogy nincs semmilyen kedvenc jótékonysági egyletem.

Nincsenek jótékonysági szervezetek, sem barátok, sem család, sem távoli rokonok. Nincs senki, aki megkaphatná a vagyont, amikor a drága Netty feldobja a pacskert. Wally Thackerman talán ezért nem vett bele egyetlen nonprofit vállalkozást sem. A fondorlatos terve szerint minden egy új alapítványba kerül, amely Netty temetése után Wally malacperselye lesz, és tucatnyi módon tud majd belőle a saját zsebébe átszipkázni. Simon kelletlenül ismerte el, hogy a Wally által megszerkesztett végrendelet remek, még akkor is, ha a kolléga nyilvánvalóan Netty pénzét akarja lenyúlni.

Simon fogadkozott magában, hogy ő majd sokkal jobban csinálja. Rátette a kupakot a tollára, és összeszedte a jegyzeteit. – Van még valami, Netty. Nem tudok egyszerű végrendeletet készíteni, ha nem tudom hitelesen felmérni a vagyonát. A legtöbb ügyfelemnél erre nincs is igazán szükség, mert nem gazdagok. De ön más kategóriába tartozik.

Az asszony üres tekintettel bámult ki az ablakon, mintha mindjárt elszundítana. Megrázta a fejét. – Milyen sok jogi hercehurca – mondta szelíden.

– Tudom, tudom. De fontos, hogy rendet rakjunk. A jelenlegi végakarata tiszta káosz, és Wally Thackerman könnyűszerrel leléphet a pénz nagy részével. Ez így nem helyes.

Az asszonynak már sírásra görbült a szája. – Olyan ostobának érzem magam.

– Semmi baj. Mindent helyre tudok hozni. De tudnom kell, mi az atlantai brókerének a neve.

– Buddy Brown.

Simon elismételte magában a nevet. Valamiért a Buddy nem illett igazából a foglalkozáshoz. Levette a kupakot a tolláról, és lefirkantotta a nevet egy szalvétára. – És a cége neve?

– Appletree vagy valami hasonló. – Netty egyre fáradtabb volt, a szemhéja meg-megrebbent, a szavai halkabbak lettek. És most először Simonban felmerült a kétség, szellemileg Netty elég stabil-e. Mégiscsak egy idős hölgy, aki hirtelenjében még idősebbnek tűnt. Tarts ki, öreglány.

A sok nyugtalanító gondolat közül, melyek a fejében cikáztak, az egyik legfontosabb az volt, hogy miként tudná két tanúval hitelesíttetni az új végrendeletet. Ki tudja igazolni, hogy az idős hölgy „ítélőképessége és memóriája teljes birtokában van”? Normál esetben két perc az egész, Matilda és a titkárnő a szomszéd szobából pikk-pakk megcsinálja. Na, mindegy. Ezzel is majd később foglalkozik.

Kikísérte Nettyt a kocsijához, és nézte, ahogy elhajt az utca rossz oldalán. Többet nyomta a féket, mint a gázt.

Ötödik fejezet

Simonnak az volt a terve, még ha elég gyalázatos is, hogy megszabaduljon Paulától – Matildához azonban ragaszkodott. Az asszisztense már tizenkét éve dolgozott neki, járatos volt a jogban, legalábbis alapfokon, a lényegi kérdésekben csukott szemmel is eligazodott. Abban, amit csinált, nagyon jól elboldogult, remekül értett a digitális cuccokhoz, pontos volt, profi módon kezelte a klienseket, ügyvédeket és bírókat. Szemben azzal, amit Simon Eleanor Barnettnek blöffölt, Matilda kifejezetten diszkrét volt, és legalábbis Simon tudomása szerint soha nem élt vissza semmilyen bizalmas információval.

Igyekeztek nem megsérteni egymás magánszféráját, úgyhogy Simon abba sem avatta be Matildát, hogy otthon milyen zűrzavart élnek át. Időnként előfordult, hogy összekaptak, de mindig csak négyszemközt, és a falig nem mentek el soha. Matilda egy ideig jobbra-balra flörtölt, de mostanában már mintha felhagyott volna ezzel. Simonnal soha még csak meg sem érintették egymást, egy hosszú és fárasztó nap végén egy baráti ölelést sem engedtek meg maguknak. Mindkettejük könnyebbségére nem működött köztük a kémia. Ténylegesen eltökélték, hogy távolságot tartanak, és a szükségszerű munkaadó-alkalmazott kapcsolaton túl semmifajta érdeklődést nem tanúsítottak egymás iránt. A kezdeti éveikben előfordult, hogy Simon nagy néha elismerően megnézte Matilda fenekét és lábait, nagyjából ugyanúgy, ahogy a csinos fiatal nőket szokta megbámulni, de megpróbált nem odanézni. Matilda csak harminckilenc éves volt, három évvel fiatalabb nála, és ahogy múlt az idő, minden évben fölszedett pár fontot. A konyhai hűtőben diétás italok, cukormentes lónyálak, fehérjeturmixok, palackozott készételek és gyógynövényes méregtelenítők sorakoztak – afféle vackok, amiket a tévécsatornák reklámoznak. Nyilvánvalóan egyik sem használt, Simon azonban mindezt csupán mulattatónak találta, és eszébe sem jutott volna megjegyzést tenni.

Tillie – ahogy négyszemközt hívta – minden reggel pontban nyolckor érkezett, egy perccel sem korábban, és minden délután ötkor elment, egy perccel sem később. Attól függően, hogy hogyan alakult a nap, rugalmasan kivett egy óra ebédszünetet, de soha nem azért, hogy egyen – ő legalábbis így mondta; az ügyes-bajos dolgait intézte. Simon nagyra becsülte, hogy Tillie szigorú határokat alakított ki. Hétvégenként nem volt hajlandó dolgozni, függetlenül attól, mennyire sürgetett az ügy, bár igazság szerint a Simon asztalán heverő „nyitott” akták közül csak keveset lehetett sürgősnek nevezni. Munkaidő után nem volt hajlandó felvenni a telefont, még Simonnak sem. A hivatalos állami ünnepek egyikén sem jött be, és a nyári szabadságát, tíz egybefüggő munkanapot, januárban vette ki.

Hogy megszabaduljon Matilda fürkésző tekintetétől és állandó hallgatózásától, egyúttal pedig felkészüljön a Paulával való elkerülhetetlen összecsapásra, Simon megteremtette a maga titkos világát. Lényegében fent élt az emeleten, a kamrában, amit mindig zárva tartott. Ha Tillie esetleg tudta, hogy szinte minden éjjel ott alszik, nem szólt róla. Simon mindenesetre úgy sejtette, hogy tudja. Matilda szivacsként szívta magába a pletykákat. A város jogi asszisztensei és bírósági írnokai között afféle nőszövetség uralkodott, jóformán semmi sem kerülte el a figyelmüket.

Volt egy postafiókja egy nyolc mérföldre fekvő kisvárosban, egy titkos folyószámlája a közelében lévő kis bankfióknál, továbbá egy hitelkártyája is, tízezer dolláros kerettel és csekély tartozással – mindezekről Paula mit sem tudott. Egy éve vett egy olcsó laptopot, létrehozott egy anonim e-mail-címet, amit csak egy profi tudott volna lenyomozni. Alkalmanként fogadásokat kötött rajta.

Most azt próbálta rajta kideríteni, hogy ki az a Buddy bróker, aki az Appletree-nek dolgozott Atlantában. Netty nem mondott valótlant – az Appletree már rég nem működött. Valamikor régen felvásárolta vagy beolvasztotta egy floridai regionális brókercég, ami aztán csődbe ment, be is perelték, ekkor egy nagy kaliforniai diszkontbróker kebelezte be, amely továbbadta egy New York-i magántőke-társaságnak. Ez nyakig eladósította a céget, kis híján újabb csődbe sodorva, mielőtt végül egy texasi bank vette meg, amely aztán egy atlantai banknak adta tovább. Többször nevet és címet váltott, most meg – akármi is volt – hazatért. A Buddy nevű figurának sehol semmi nyomát nem találta. Nyilvánvalóan csupán egy volt a sok áldozat közül, akiket a pénzhajhászok kifinomult manőverei tettek tönkre.

Simon három órát vesztegetett el a romok közt kutatva, és semmire sem jutott. Végül, kelletlenül ugyan, de felhívta Spade-et, egy helyi figurát, aki mindig tudta, hol lapul a pénz. Spade múltja homályosabb volt bárkiénél, akivel Simon valaha találkozott. Nem jogerősen elítélt bűnöző volt, engedély nélküli minden fronton, egy Houdinit idéző alak, aki az árnyékok közt élt. Nem volt irodája, se honlapja, se névjegye, és a nyilvánosság számára elérhető telefonszáma sem. Ha a megfelelő emberek kérdezték, azt mondta, hogy magánnyomozó vagy igazságügyi könyvvizsgáló, de gondosan kerülte is a megfelelő embereket. A nagy válóperekből élt, ahol a feleség ügyvédei a férj elrejtett vagyonának a nyomát kutatták. Spade több mocskot tudott kiásni az internetről, mint bárki más a szakmában.

– Jobb, ha megéri a fáradságot – morogta Spade, mintha rettentően bosszús volna.

– Neked is szép napot, Spade – felelte Simon. – Úgy hallom, remek napod van.

– Számít ez neked egyáltalán?

– Hogyne számítana. Állandóan rád gondolok.

– Ügyvédek és a hazugságaik.

Simonnak sebesen az eszébe villant, hogy Spade-del minden beszélgetésük sértegetéssel kezdődik és végződik.

– Rendben. Figyelj, este meghívlak egy sörre Chubhoz.

– Tudok én magamnak is venni, kösz.

– Szívesen. Muszáj beszélnünk, és ahogy mindig, most sem intézhetem telefonon. Az enyém miatt nem aggódom, de feltételezem, a tiédet valami kormányzati szerv, sőt, talán egy idegen hatalom is lehallgatja.

– Vagy egy exfeleség.

– Azok is. Szóval találkozunk ma este tíz körül Chubnál?

– Ha épp nem leszek elfoglalva. A Duke ma a Georgia Tech ellen játszik, tizenegy pontos favorit. Én közelebbinek érzem. Ötöt teszek a Techre.

Simon eltűnődött egy pillanatra, majd így szólt:

– Ez rossz tipp. A Duke a második az országban, a Tech meg vesztes szériában van.

– Valami újat tudsz mondani nekem? – vágott vissza Spade.

– Ötszázról beszélünk, ugye? Nem ötezerről.

Spade köztudottan nagytétes játékos volt, hajlamos hatalmas összegeket feltenni. Simon viszont soha nem kockáztatott többet ötszáznál egyetlen meccsen sem.

– Száz.

– Az semmiség.

– Akkor tedd fel, vagy dugulj el!

– Benne vagyok. Találkozunk tízkor, és együtt nézzük a meccset.

* * *

Spade soha nem érkezett pontosan. Amikor fél tizenegykor befutott, a Georgia Tech tizennégy ponttal vezetett, a Duke pedig képtelen volt bedobni egy büntetőt. Chubnál bőven akadt félhomályos sarok, ahol játékosok és bűnözők halkan társaloghattak, miközben ittak és a távoli óriáskivetítőket bámulták. Simon rendelt két korsó sört és hagymakarikát az épp két feleség között lévő Spade-nek, akinek nem volt étvágya. Leült, kihozták a söröket is. Hosszat húzott a sörből, a kézfejével megtörölte a száját. – Azt hittem, távol tartod magad a válóperektől.

– Azon vagyok, de ez nem válóper. A kliensem nyolcvanvalahány, egyedülálló, nincsenek gyerekei, de azt mondja, van egy rahedli pénze. Egy egyszerű végrendeletet akar, de a dolog bonyolultabb ennél.

– Ki örökli a pénzt?

– Nem tudom biztosan. Először is ki kell derítenem, hogy tényleg megvan-e az a pénz.

Spade megrántotta a vállát, mintegy jelezve, hogy ez nem az ő problémája. – Hallgatlak.

– Azt mondja, az elhunyt férje felhalmozott egy rakás Cola- és Wal-Mart-részvényt. Tizenhatmilla, ilyesmi. Aztán amikor bezsákolta a dohányt, hirtelen meghalt. A krapeknak van két fia az első házasságából, mindkettő problémás, vagy legalábbis ezt mondja az asszony, és nem tudnak a vagyonról. Senki nem tud róla. Fösvény volt a vén szivar, csendesen éltek.

– Nyolcvanéves?

– Legalább.

– Aranyos nő?

– Ne szórakozz!

Spade felnevetett, és megint ivott egy kortyot. – Folytasd.

– A pénzügyek nyoma szinte teljesen kihűlt. Az asszony azt mondja, hogy a férje egy Appletree nevű atlantai brókercéggel állt kapcsolatban. Kutattam utána, de semmit sem találtam. A cég hol ide, hol oda olvadt be, aztán eltűnt. És nem akarja, hogy a portfóliójáról kérdezősködjek.

– A nő biztosan kap havi számlakivonatot.

– Persze, biztosan, de nekem még nem mutatta. Ezért gyanakszom. Már azon kívül, hogy soha nem volt ilyen vagyonos kliensem.

– Bank?

– A Security Trust, itt az utcában, de az csak az aprópénz. Havonta kétezer dollár szociális juttatást vesz fel, abból él. Egy Lincolnnal jár, amit még a múlt században gyártottak. A háza legfeljebb 300 ezer dollárt ér, nincs rajta jelzálog. Azt mondja, az öreg ki nem állhatta az adósságot. A nagy válság fia volt.

– Ismertem pár ilyet. Valahogy üdítő, nem?

Megérkeztek a hagymakarikák, Spade pedig azonnal nekilátott. Három perc volt hátra, amikor a Duke hét pontra csökkentette a hátrányt. Ropogtatás közben Spade megjegyezte:

– A Duke az Duke. Soha nem lehet leírni őket.

– Igen, de neked még ott van a tizennyolc pontos előnyöd. – Simon átnyújtott egy összehajtott lapot. – Az asszony teljes neve, meg a volt férjéé is. Csak a legfontosabb adatok. Ahogy mondtam, nem találtam sokat. Harry úgy tíz éve halt meg itt, de hagyatéki eljárásnak sehol nincs nyoma. Furcsa, nem gondolod?

– Nagyon furcsa, főleg ha tényleg nagy vagyona volt. Lehet, hogy hivatalosan még mindig Georgia állambeli lakosnak számított. Majd utánanézek.

– És a fáradozásaidért?

– Ötszáz, természetesen készpénzben.

Simonnak kedve lett volna elvenni egy hagymakarikát, de hirtelen görcsbe rándult a gyomra. A Duke két gyors hárompontossal eltüntette a Tech előnyét.

– Szóval, ha az öreglány tényleg tele van pénzzel, ki örökli majd? – kérdezte Spade.

– Még dolgozunk rajta.

– Csak kíváncsi voltam.

A Duke sorra szabálytalankodott, a Tech pedig értékesítette a büntetőket. Ahogy a fogadása kezdett elúszni, Simon kiment a pulthoz két újabb sörért. Tíz másodperccel a vége előtt, amikor a Tech négy ponttal vezetett, Spade kinyújtotta a tenyerét. – Egy ötöst kérek.

Simon a markába nyomta a pénzt.

Hatodik fejezet

Újra adódtak szakmai kötelezettségei, amelyek Simont az utca végén álló bíróságra szólították. A nap a tárgyalási ügyek egyeztetésével kezdődött – egy régimódi, időrabló szertartással, amikor a város ügyvédei összegyűltek egy idős bíró előtt, aki még a számítógépet sem tudta bekapcsolni, és hosszasan vitatkozott a tárgyalások időpontjáról olyan ügyekben, amelyeket soha nem lett volna szabad elkezdeni.

Miközben a bíróra vártak, az ügyvédek elvegyültek egymás közt, tereferéltek, és igyekeztek fontosnak látszani a nézők és a peres felek előtt. Kávét ugyan ihattak a tárgyalóteremben, de a fánkokból nem ehettek, amelyeket valamelyik jegyző – ki tudja, miért – a gyorsíró asztalára tett.

Simon nagy igyekezettel barátságos beszélgetésbe elegyedett Wally Thackermannel egy új bevásárlóközpontról, amelynek építését Wally egyik ügyfele tervezte. Miközben csevegett, Simon úgy tett, mintha érdeklődne a bevásárlóközpont iránt, valójában azonban egy pillanatra sem tudott másra gondolni, mint arra a felháborító végrendeletre, amelyet Wally saját magának írt, és amelynek az aláírására két hónappal korábban sikerült rávennie Eleanor Barnettet.

Azt Simon nem tekintette lényeges körülménynek, hogy ő maga is valami nagyon hasonlón törte a fejét.

Mihez kezd majd Wally, amikor Eleanor halála után rohanvást beadja a bíróságon a saját változatát az asszony végrendeletéből – és szinte azonnal azzal szembesül, hogy azt már semmissé tette egy újabb, későbbi okirat, amelyet Simon F. Latch ügyvéd és jogtanácsos készített? Nem volt éppen kellemes gondolat.

Wally lelkesen locsogott tovább a bevásárlóközpontjáról. Szenzációs hírként tálalta, hogy egy ígéretes kaliforniai szendvicslánc már majdnem megkötötte a hosszú távú bérleti szerződést, amely biztosan más, előkelő bérlőket is vonzani fog.

Eleanornak fogalma sem volt, mit kezdjen a vagyonával. Valódi tanácsra volt szüksége, olyan okos elgondolásra, amit csakis mástól kaphatott meg. Valakinek segítenie kellett rajta, és ez a valaki biztosan nem az a szószátyár fazon, aki épp avokádós szendvicsekről áradozott. Nem maradt más, csak Simon.

Szerencsére a bíró úr elég erőt gyűjtött ahhoz, hogy megjelenjen és helyet foglaljon a pulpituson. Simonnak sikerült elmenekülnie Wally üzleti fecsegése elől, és leült az egyik ügyvédi asztalhoz. Lazacos szendvicsek? Ettől aztán nem futott össze a nyál a szájában. Simon beleremegett a gondolatba, hogy Eleanor pénzének egy része esetleg ilyen vállalkozásokban köthet ki. Wally köztudottan hajlamos volt rossz üzletekbe keveredni.

A bíró felemelt néhány iratot, összevonta a szemöldökét, és jó reggelt kívánt. A megszokott, unalmas rutint követte: megköszönte az ügyvédeknek, hogy ilyen kiváló ügyvédek, hálálkodott a jegyzőknek, és így tovább. Felolvasta az első ügy megnevezését, majd közölte, hogy a tárgyalás egy óra múlva kezdődik. Aztán csak monoton hangon mormogott tovább.

Simon elbóbiskolt, de gyorsan összekapta magát. Akkor éledt fel igazán, amikor megpróbálta elképzelni, milyen lenne egy heves örökösödési per épp ebben a tárgyalóteremben. Beleszédült a gondolatba, hogy ott ül az ügyvédi asztalnál, miközben mindenki – esküdtek, ügyvédek, jegyzők, nézők – rá mereszti a szemét, és mindannyian meg vannak győződve arról, hogy tetten érték, amint megpróbált egy idős asszonyt kiforgatni a vagyonából.

Ez persze nem volna igaz, hiszen az idős asszony egészen a haláláig a jogos tulajdonosa a pénzének. Mégis, a nyilvánosság előtt az ügy pillanatok alatt rémálommá válna Simon számára. Idővel talán képes lenne elviselni és végül túlélni ezt a rémálmot – feltéve, hogy a pénz fölött az irányítás a kezében maradna.

Túl sok baljós forgatókönyv sejlett fel előtte.

* * *

Spade most mindössze tizenöt percet késett. Simon a bárpultnál állt, egy videópókergép fölé hajolt, és olykor rápillantott a kosárlabdameccsre, ami alig kötötte le. Rendelt két sört és egy adag hagymakarikát, majd visszavonultak ugyanabba a sötét sarokba, ahol előző este ültek.

– Melyikre fogadtál? – kérdezte Spade, és a pult fölötti nagy képernyős tévé felé biccentett.

– Egyikre se. Tulsa Tulane ellen. Nem éppen élet-halál kérdése.

– Szóval csak azokat játszod meg, akiket szeretsz. Ez rossz stratégia.

– Kösz a tanácsot. Eleanor Barnett-tel mi a helyzet?

– Van némi előrelépés. Harry Korsakkal nincs gond. 1941-ben született Knoxville-ben, Betsyt 1965-ben vette feleségül, két fiuk született: Clyde és Jerry. Betsy 1981-ben meghalt, Harry pedig 1989-ben feleségül vette Eleanor Barnettet. Évtizedeken át a Coca-Colánál dolgozott: előbb egy óriási áruraktárban, majd előléptették körzeti értékesítési vezetőnek. Ebben a beosztásában már jogosulttá vált, hogy részt vegyen a vállalat nyereségrészesedési programjában, és részvényeket kezdett vásárolni. 2002-ben nyugdíjba ment, négy évvel később pedig feldobta a talpát. – Spade megállt egy pillanatra, meghúzta a sörét, majd az ingujjába törölte a száját.

– Ez mind szép – mondta Simon –, de mennyi részvényről beszélünk?

– Mindjárt odaérek. Az igazság az, hogy ezt nem lehet pontosan tudni. 1990-ben például a Coca-Colának hatvanmillió törzsrészvénye volt forgalomban, és ezeket nagyjából félmillió magánszemély és gazdasági szervezet birtokolta. A legtöbbet persze a nagy játékosok: befektetési, fedezeti és nyugdíjalapok. Nekik kötelező nyilvánosságra hozniuk a tulajdonrészüket, minden adat megtalálható a nyilvántartásokban. Például a michigani közalkalmazotti nyugdíjalap 1990-ben nyolcszázmillió dollár értékben rendelkezett Coca-Cola-részvényekkel.

– Hát ezt jó tudni.

– Csak próbálom elmagyarázni neked, Latch, és igyekszem szép lassan haladni.

Megérkeztek a hagymakarikák, Spade pedig rögtön ropogtatni kezdte az egyiket. Még le sem nyelte, már folytatta. – A személynevek kiderítése azonban sokkal nehezebb, főleg ha a részvényeket a vállalat saját részvényprogramján keresztül vásárolták. Annak van ugyan nyoma, hogy az öreg Harry 1965-től egészen a nyugdíjazásáig vásárolt Coca-Cola-részvényeket, de arról nincs adat, hogy mennyit. Ahogy arról sem, mennyit adott el közben.

– Netty azt mondja, semennyit.

– És te mindig hiszel az ügyfeleidnek?

– Nem.

– Na látod. Gondold csak végig, Latch. Ma körülbelül kilencmillió Coca-Cola-részvény cserélt gazdát az értéktőzsdén, ugyanennyi tegnap, és ugyanennyi holnap is. Gyakorlatilag lehetetlen nyomon követni, ki birtokolja éppen a részvényeket. Ugyanez a helyzet a Wal-Marttal is.

– És hány Wal-Mart-részvény cserélt gazdát? – kérdezte Simon ártatlanul, majd azonnal meg is bánta.

– Van számítógéped? Ha be tudod kapcsolni, tíz másodperc az egész.

Ostoba kérdését Simon egy erőltetett nevetéssel próbálta elütni. Beleharapott egy hagymakarikába, a meccs felé sandított, majd azt mondta: – Szóval nem tudjuk, mennyi részvénye lehet.

– Ehhez idézéssel kellene behívni. Na, de itt jön az érdekes rész. Az az Appletree nevű cég, amit az öregasszony említett, évekkel ezelőtt többször is gazdát cserélt. Ami megmaradt belőle, most Rumke–Brown néven működik, egy csendes kis vagyonkezelő egy jelöletlen buckheadi irodában. Na, szerinted ki az a Brown?

– Sejtelmem sincs.

– Dehogyisnem. Erőltesd meg egy kicsit magad. Buddy Brown – alighanem a mi lánykánk régi pénzügyi tanácsadója.

– A „mi lánykánk”? Csak nem keltette fel az érdeklődésedet?

– Talán. Mert Buddy és a bandája nem áll szóba a köznéppel. Huszonötmillió kell csak ahhoz, hogy egyáltalán bejuss az ajtón.

– Hagyd lógva. Nyolcvanöt éves.

– Tudom, vagyis hamarosan feldobja a talpát, és én vehetek egy nagyobb házat.

– Dugulj el, Spade.

– Jó, jó. Mindenestül a tiéd a csaj.

– Maradhatnánk a szakmai témánál?

Spade felnevetett, mintha csak tréfálna, majd elvett még egy hagymakarikát. Lenyelte egy újabb korty sörrel, és folytatta: – Amikor megvették a házat, az ingatlanpiac pangott. Két hónappal azután, hogy beköltöztek, Harryt elvitte az infarktus. Akkoriban még Atlantában volt bejegyezve szavazóként, hosszú évekig éltek ott. És figyelj csak: nem volt hagyatéki eljárás. Elég szokatlan egy ekkora vagyon esetében, nem?

– De bizony, hacsak nem volt minden közös tulajdonban.

– Hát ez az. Mindenük közös tulajdonban volt, vagyis automatikus öröklési joggal minden azonnal Eleanorra szállt, hagyatéki eljárás nélkül. Az öreg Harry dörzsölt fickó volt. A teljes házastársi adókedvezménnyel és a közös tulajdonú javakkal túljárt az adóhivatal eszén, és a nő mindent megkapott.

– Úgy látszik, Harry tényleg el akarta zárni a vagyont a két fia elől.

– Meg a vérszívó hagyatéki ügyvédek elől. Már ne vedd zokon.

– Ugyan, dehogy.

Spade a játékot figyelte, és így szólt:

– Ezer dollárt tettem a Tulsára mínusz nyolccal, és húsz ponttal veszítenek. Emlékszel arra a pénzre, amit tegnap este adtál nekem?

– Úgy tűnik, épp most hagyja el a tárcádat. Van következő lépésünk?

– Nem hinném. Fizethetnénk egy hekkernek, hogy belessen az iroda könyvelésébe meg a nő számlájába.

– Az bűncselekmény.

– Ne mondd, tényleg? Majdnem lebuktam három éve, emlékszel? Egy orosz hekkert fogadtam fel, aki épp át akart verni, amikor valaki gyorsabb volt nála. Benyelt egy golyót. Nem megyek börtönbe, Latch.

– Én sem. Szóval mondhatjuk, hogy Barnett asszony tehetős.

– Fogadni mernék, de nem tenném fel rá az egész vagyonomat. Túl sok a kérdőjel. Eladott-e néhány részvényt a drága Harry? Vagy Barnett asszony? Lehet, hogy jóval kisebb vagyona van, de Buddy kezeli a pénzét, mert évek óta ő intézi? Talán amikor a cégek összeolvadtak, rá külön engedménnyel a korábbi feltételeket érvényesítették? Azt nyugodtan állíthatjuk, hogy sok részvénye van, de ki tudja, pontosan mennyi.

– Netty nyilván tudja, de kétlem, hogy megmutatná a számlakivonatot. Próbálkoztam egyszer, és határozottan elutasított.

– Ugyan, Latch! A te sármoddal? Csak mondd meg az öreg hölgynek, hogy nem tudod képviselni, ha nem ismered a vagyoni helyzetét.

– Próbáltam már.

– Akarod, hogy én beszéljek vele?

– Egy fenét!

– Csak vicceltem, Latch. Jó lenne megkapni a maradék díjamat, fizetnem kell Chubnak. Hajrá, Tulsa!

– Mindig öröm, Spade.

Hetedik fejezet

Eleanor nem volt hajlandó újra a Starbucksban találkozni. Azt mondta, túl öregnek érzi ott magát – mintha nyolcvanöt évesen volna még hely a világon, ahol fiatalnak érezhetné magát. Simon nem vitatkozott; azt javasolta, találkozzanak valamelyik nap az irodájában délután hatkor, egy állítólagosan hosszú tárgyalási nap után – és nyilvánvalóan csak azután, hogy Matilda pontban ötkor kilép az ajtón. A neve puszta említése most már gyanút szült. Netty elismerte, hogy tulajdonképpen nem is bízik benne. Ügyes lány.

Eddig az a végrendelet, amelyen Simon dolgozott, teljes rejtély maradt a titkárnője előtt, és a férfi létfontosságúnak érezte, hogy ez így is maradjon.

Netty belekortyolt a szénsavas vizébe, és azt mondta:

– Szeretném már lezárni ezt az egészet, Simon. Folyton ez jár a fejemben.

– Megértem. Csak még néhány apróság. Itt van egy lista, úgy három tucat jótékonysági szervezettel és alapítvánnyal. Szeretném, ha megfontolná, hogy beveszi őket a végrendeletébe. A vagyonkezelőjének joga lesz hozzá, hogy a saját belátása szerint ossza majd szét a pénzt.

– Ki a vagyonkezelőm?

– Jelenleg Wally Thackerman.

– Az a kis gazember. Minél többet gondolok rá, annál jobban megvetem.

Netty álla megereszkedett. A szeme megtelt könnyel, és hirtelen nagyon szomorúnak tűnt. Nyelt egyet. – Tudja, Simon, nekem nincs családom. A szüleim fiatalon meghaltak. A nővéremmel, Rose-zal sosem álltunk közel egymáshoz – igazából soha nem is kedveltem. Már meghalt, és a két gyerekén, az unokaöcsémen és az unokahúgomon kívül nincsen más élő rokonom. Elég szomorú, nem gondolja? Úgy leélni az életet, hogy az embernek nincs családja, nincs rokona.

– Ismerek olyanokat, akik szerint ez inkább áldás – felelte Simon, de a szellemeskedése üresen kongott.

– Vince Barnett-tel próbálkoztunk, de nem lehetett gyerekünk. Nagyon fiatalok voltunk akkoriban.

– Az unokaöccse merre él?

– Ó, hát azt ki tudja? Utoljára azt hallottam, hogy elhagyta a feleségét meg a gyerekeit, és lelépett egy egyetemista lánnyal.

Simon hirtelen óvatosabban kérdezett. – És nincs semmiféle kapcsolata vele?

– Nincs. Utoljára a nővérem temetésén láttam, futólag, de annak is már tizenöt éve. Alig szólt hozzám. Valójában nem is ismerjük egymást.

– És az unokahúga?

Hosszú csend. Aztán halvány mosoly jelent meg Netty arcán. – Maggie. Kétségkívül jobb ember, mint a bátyja, de évtizedek óta nem láttam. Tudja, Simon, nem volt könnyű gyerekkoruk, és Maggie, amint tudott, elmenekült. El kellett szöknie a szüleitől meg a testvérétől. Állatorvos lett, és Afrikába ment – zsiráfokat tanulmányoz, legalábbis utoljára ezt hallottam. Mióta egyetemre került, nem tartjuk a kapcsolatot, még az anyja temetésére sem tudott hazajönni. Elég szomorú egy család, igaz?