JENNI FLETCHER

HOGYAN

VESZÍTSÜNK EL

EGY GRÓFOT

TÍZ HÉT ALATT

Menő Könyvek

Copyright © Jenni Fletcher, 2021

First published as How to Lose an Earl in Ten Weeks in 2021 by Puffin, an imprint of Penguin

Random House Children’s. Penguin Random House Children’s is part of the Penguin Random

House group of companies.

Borítóterv © Lee Avison / Trevillion Images

Fordította © Balássy Fanni, 2025

A könyv sem egészben, sem részben nem másolható a jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.  A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2026

1086 Budapest Dankó u. 4-8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Spirk Ildikó

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-584-879-9

Andynek

Drágám, ha ezt olvasod, azt jelenti, bevált a tervem. Sosem tudod meg, hogy hova mentem, és kivel. Kérlek, hidd el, hogy nagyon nehezemre esett meghozni ezt a döntést, és remélem, hogy megérted majd, miért határoztam végül így. Szívesen írnék többet, de a kocsi előállt, mennem kell. Könyörgöm, ne gyötörd magad miattam.

Örökké szerető unokatestvéred,

C.

1816. május 14.

Kedves Naplóm!

Szerencsétlen nap volt a mai. Hogyishívják grófja és a felesége jött látogatóba, és magukkal hozták a borzalmas fiukat. Ő a legmodortalanabb, legutálatosabb fiú az EGÉSZ VILÁGON! Én az erdőben akartam játszani, de ő ragaszkodott a tollaslabdához, így közöltem vele, hogy nem úriember, mire ő azt mondta, én meg nem vagyok hölgy, mert a hölgyeknek engedelmeskedniük kell! ENGEDELMESKEDNI!!! Mintha csak az apám mondta volna… Meg akartam ütni az ütőmmel. Aztán megette az utolsó köménymagos süteményt. Utálom, utálom, utálom! Szerencsére már elment, és remélem, soha életemben nem látom többé. Legalább a holnapi születésnapomon jól érezhetem magam.

Ráadásul kiesett egy fogam. Ezzel együtt már nyolc.

Essie Craven önmagának,

1806. február 28.

Ha a tiszteletre méltó Essie Craven valamit a fejébe vett, akkor az úgy is lett.

Emmeline nagynénje szavaival élve Essie a legnyakasabb, legfegyelmezetlenebb, egyenesen leglobbanékonyabb lány volt egész Angliában. Emiatt gyakran bajba került, így amikor igazán nagy döntéseket kellett hoznia, igyekezett türelmes és megfontolt maradni. A születésnapok azonban valahogy megkönnyítették a dolgát. Lehet, hogy mindez csak azért volt, mert eltelt egy újabb év meg tíz, mély álomban töltött óra, és a világ hirtelen értelmet nyert. Így történt ez Essie tizennyolcadik születésnapjának reggelén is, amelyen a lány egy nagy horderejű, egész életét megváltoztató döntésre jutott: sosem megy férjhez a vőlegényéhez.

Most, hogy az ügy eldőlt – legalábbis az ő fejében –, elismerte, hogy a lázadás magvait jóval korábban, egy másik születésnapján vetették el, amikor az egész jövőjét felvázolták rémült tekintete előtt, mint valami katonai hadjáratot. Ha az apja a saját kezével győzte volna le Napóleont, akkor sem lehetett volna büszkébb magára, mint amikor közölte vele, kihez adja feleségül: Aidan Ravellhez, Denholm leendő grófjához. A legszörnyűbb ember a világon, akivel eljegyezhették.

És amikor az anyjához fordult segítségért… Nyolcévesen megtanulta, milyen az, ha valakit legyőznek. Édesanyját annyira maga alá gyűrte az egész, hogy még csak nem is küzdött, amikor egy héttel később kissé megfázott az esőben. Este még jó éjt puszit adott Essie-nek, majd visszavonult a hálószobájába, és azonnal meghalt.

Az anyátlan és összezavarodott Essie már akkor annyira gyűlölte a jövőbeli házassága gondolatát, mint most. Végül azonban a sértettség és a lázadás csak ezen a számszerűen jelentős reggelen szilárdult elhatározássá. Tizenkilencedik életévét úgy fejezi be, ahogyan most elkezdte: Miss Essie Craven marad, nem lesz se „asszonyom”, se „méltóságos asszony”, se „grófné”. Megtalálja a módját, hogy meghiúsítsa apja társadalmi ranglétrán való felkapaszkodását. Az már valamivel nagyobb kihívást jelentett, hogy kitalálja a módját, pontosan hogyan csinálja, anélkül hogy kitagadják, megvonják tőle az örökségét, és ne dobják ki az utcára, de az elszántság volt az egyetlen erény, amelyből nem volt híján. Az összes többit szűk marokkal mérték neki.

– Eldöntötted, mit fogsz tenni? – Caro, az unokatestvére a szomszéd ágyban lerúgta a dunyháját, mint ahogy egy pillangó bújik elő a tejsodó színű bábból. – Megint hangosan gondolkodsz.

– Sajnálom… Semmi, csak születésnapom van.

– Ez nem semmi! Boldog születésnapot! – Caro felkönyökölt, csipás volt a szeme, mégis olyan sugárzóan bájos volt, mint mindig. – Tudom, nem vagy izgatott a mai nap miatt, de lefogadom, hogy nem lesz olyan rossz.

– Bárcsak éjfélkor megállt volna az idő! – pillantott Essie a plafonra. – Akkor mindketten tizenhét évesek maradhattunk volna örökre.

– De akkor sosem jönne el a két hét múlva esedékes születésnapom, vagy a báli szezon, ami nem túl igazságos, elvégre te már egy gróf jegyese vagy.

– Egy grófé, akit sosem kértem, egy eljegyzés, amibe nem egyeztem bele, és egy jövő, amire nem vágyom. – Essie összehúzta vastag, sötét szemöldökét. – És eljön, mielőtt leszáll az éj, ahogy Emmeline néni szokta mondani. Adhatott volna néhány napot, hogy megszokjam ezt a gondolatot.

– Tíz éved volt megszokni, Essie. És szerintem romantikus… Mintha alig várná, hogy láthasson.

– Inkább, hogy ellenőrizzen. És elhozza az anyját is. Nincs ebben semmi romantikus.

– Nincs, de nem is ma mész férjhez. Ez csak egy találkozó.

– Kész vásári komédia! Senkit nem érdekel, szeretjük-e egymást vagy sem. Csupán azért kerül rá sor, hogy mindannyian úgy tegyünk, mintha mindez több lenne egy üzleti megállapodásnál. – Essie csalódottan kibújt az ágyból. – Ha engem kérdezel, barbár dolog eljegyezni két óvodás gyereket, anélkül hogy érdekelne bárkit, miként éreznek majd ezzel kapcsolatban, ha felnőnek. És mindezt miért? – gúnyolódott. – Mert apám megszállottja a gondolatnak, hogy az egyetlen gyermekéből grófnét csináljon!

– Hm.

– Visszaaludtál?

– Igen.

– Caro!

– Sajnálom. Csak annyiszor hallottam már ezt a tirádát, és sohasem bírtam megérteni. Fiatal, gazdag és gróf. Mama azt hallotta, hogy még jóképű is. Tudod, a legtöbb lány odaadná a kezét vagy a lábát, hogy a helyedben legyen. Én biztosan megtenném.

– Pontosan ezért kellene inkább neked feleségül menned hozzá. – Essie felugrott, az ablakhoz vonult, és széthúzta a függönyöket. Odakint osztrigaszürke volt az ég, leheletnyi rózsaszín csíkokkal, amelyeket csak a láthatáron gyülekező bolyhos fehér felhők zavartak meg. Mostanra eléggé kitisztult, de mintha a gróf rossz időt hozott volna magával. Hát persze hogy azt! – Biztos vagyok benne, hogy te úgyis jobban tetszenél neki. Sokkal csinosabb vagy. Mindenki így gondolja. – Megpillantotta saját gesztenyebarna fürtjeit, széles homlokát és túl nagy, barna szemét az üvegben, és ismét elhúzta a függönyt. – Valószínűleg azt kívánja majd, bárcsak te lennél a menyasszonya, amint meglát. Én épp hogy csak megjárom. – Csupasz lábujjal belerúgott a bojtos szőnyeg szélébe. – Édesanyád szerint.

– Micsoda? – Caro felháborodottan ült fel. – Mikor mondta ezt?

– Múlt este apádnak. Hallottam, ahogy beszélgettek a könyvtárban. Ó, ne nézz így rám! Nem volt más választásom, mint az íróasztal alá bújni. Nem akartam még egy fejmosást meghallgatni az olvasásról. Anyád már megfenyegetett, hogy bezárja az ajtót, ha újra bent talál.

– Ó, drágám! – Caro együttérzően nézett rá. – Sajnálom.

– Nem a te hibád. – Essie végigrobogott a szobán, felkapaszkodott unokatestvére ágyának végére, és megszorította a kezét. – Csak esküdj meg, hogy soha nem leszel olyan, mint az anyád! Képtelen lennék elviselni, hogy két ember kritizálja minden lépésemet.

– Nem fogom, ígérem, és szerintem nagyon csinos vagy.

– Nem úgy, mint te. – Essie végighúzta ujjait az unokatestvére vállán pihenő hosszú fonaton. Aranyszínű volt, borostyánsárgán ragyogó tincsekkel, mint maga a napfény. – Sokkal jobb grófné lennél, mint én valaha. Gyönyörű vagy, elegáns és ügyes, beszélsz franciául, tudsz hárfázni és festeni, és mintha soha nem unatkoznál hímzés közben.

– Nem ez a lényeg. Te vagy az örökösnő, és téged jegyez el a gróf. – Caro felhúzta a vállát. – Tudom, hogy nem ezt akarod hallani, de talán ideje lenne elfogadnod.

– Boleyn Anna nem ezt tette volna.

– Ó, ne gyere Boleyn Annával már megint! – Caro hátravetette magát, megragadta a párnáját, és a fülére húzta. – Csak a történelem kellemetlen nőalakjairól olvasgatsz állandóan.

– Mert csak ők érdekesek! Megmutatják, mi minden lehetséges, ha egy nő a fejébe vesz valamit. Ráadásul Boleyn Anna nem volt kellemetlen. Csak kellemetlen férje volt.

– Levágták a fejét.

– Ez történik, ha rossz férfihoz mész feleségül.

– Nem hiszem, hogy Denholm grófja levágja a fejed.

– Ki tudja, mit tesz majd. Nem ismerem őt, csak annyit tudok róla, hogy gróf.

– Meg hogy két évvel idősebb nálad.

– Rendben, ezt is tudom.

– És egy éve örökölte meg a grófi címet. És még azt is tudod, hogy néz ki. Találkoztál már vele.

– Egyszer, még gyerekkorunkban. És úgy viselkedett, mint VIII. Henrik. Gőgösen és felsőbbrendűen, úgy nézett a világra, mintha az övé lenne. – Összeszorította a száját az emlékre. – Sajnálni fogod, ha kimondhatatlan dolgokat művel velem.

– Rendben. Ha levágja a fejed, megjelentetem a The Timesban, hogy igazad volt.

– Ne felejtsd el a laudációmat sem! Szerencsére nem áll szándékomban elveszíteni a fejem.

– Essie? – Unokatestvére ábrázatán riadalom futott át. – Ismerem ezt az arcot. Miben sántikálsz?

– Még nem vagyok benne biztos, de te leszel az első, aki megtudja. – Essie huncutul elmosolyodott. – Nem hiszem el, hogy már tíz perce születésnapom van, és még mindig nem adtál ajándékot!

– Ott van az éjjeliszekrényeden. Láttad volna, ha nem lettél volna annyira elfoglalva a panaszkodással.

– Emma! – Essie felsikoltott örömében, miközben feltépte a muszlinba tekert csomagot, és a tartalmát a mellkasához ölelte. – Hogy a csudába szerezted meg a legújabb Jane Austent?

– Hatalmas trükközés és vesztegetés árán, úgyhogy az isten szerelmére, ne hagyd, hogy a mama meglássa! Tudod, hogy csak azokat a regényeket engedi be a házba, amiket titokban olvas. Rejtsd el az ágy alá a többi könyveddel együtt! – Úgy tűnt, Caro rendkívül elégedett volt magával. – És mivel Jane Austen nem ír színdarabokat, szereztem neked egy másik példányt a Sok hűhó semmiért című darabból. A régit gyakorlatilag rongyosra olvastad.

– Ó, te vagy a legkedvesebb, legjobb unokatestvér az egész világon!

– Tudom. És ha mindez nem lenne elég, van még egy ajándékom a számodra. Hallottam, amint a mama azt mondta a komornájának, mihelyst felébredsz, felkészítenek a találkozásra.

– De a gróf csak ma délután érkezik – ráncolta az orrát Essie. – Ez mégis hogy lenne ajándék?

– Mert figyelmeztetlek, nem igaz? Ha sietsz, kisurranhatsz a házból, mielőtt bármelyikük rád talál. Ha azt hiszed, hogy az a legrosszabb, amikor százszor átkefélik a hajad, csak várd meg, mit terveznek mára! Csutakolás, suvikszolás, passzírozás és…

– Passzírozás?

– Fűző.

– Ó, jaj! Köszönöm! – Essie felpattant az ágyról, és a fejére csavarta a hálóingét, mielőtt új ingecskét és lovaglóruhát húzott volna.

– Semmi harisnya? – kérdezte Caro kissé megbotránkozva.

– Nincs rá idő. – Az ajtó felé menet egy pár csizmáért meg egy kabátért nyúlt, és egy pillanatra megállt, hogy puszit dobjon az unokatestvérének. – Időben visszaérek a reggelire.

– Dehogy érsz vissza! De megmondom a mamának, hogy túl ideges vagy enni. Ez biztosan leállítja egy kis időre. – Caro legyintett, mielőtt visszabújt a takarója alá. – Boldog születésnapot!

Essie csak néhány másodperccel úszta meg. Amelie, a nagynénje komornája éppen a folyosó végén sepregetett, amikor Essie megpillantotta a szoknyáját, és gyorsan egy falmélyedésbe, egy lengén öltözött leányzó márványszobra mögé bújt, aki megmagyarázhatatlan módon egy őzsutát tartott. Néhány másodperccel később lerohant a főlépcsőn, elhaladt két meglepett ábrázatú szobalány mellett, és kiment a bejárati ajtón. Az istálló felé tartott, ahol Boudica, a szürke kancája már felnyergelve várta – Thomas, a főlovász nyilvánvalóan százszor jobban ismerte őt a nagynénjénél. Öt perccel ezután felvágtatott a Redcliffe Hall mögötti dombra úgy, mintha a pokol kutyái – amelyek mindegyike feltűnően hasonlított a nagynénjére – loholtak volna a sarkában.

Amint biztonságos távolságba került, megállt, megkönnyebbülten felsóhajtott, és végigfuttatta tekintetét a clevelandi vidék hullámzó, zöld és sárgásbarna dombjain, egy romos, lakatlan kastélyon, amelyet a nagybátyja vásárolt meg az előző nyáron, és a távolban húzódó kék tengernyelven.

Imádta ezt a kilátást a tágas terekkel és a végtelen égbolttal. Még a kastélyt is szerette oszlopos homlokzatával és tökéletesen szimmetrikus ablakaival, még ha a túlságosan kritikus nagynénje és a meglepően higgadt nagybátyja tulajdonában is volt. Otthont jelentett a számára – vagy legalábbis az volt az elmúlt kilenc évben és tizenegy hónapban, amióta az anyja elsorvadt, és megözvegyült apja, Alfred Craven, a mélyen tisztelt Lord Makepeace úgy döntött, nincs se ideje, se kedve olyan fárasztó dologhoz, mint a saját lánya nevelése. Miután talált magának megfelelő leendő vejet, arra a következtetésre jutott, hogy mindenkinek, de leginkább neki, sokkal jobb lenne, ha a lánya a húga családjában, két unokatestvére, Caroline és Felix mellett nevelkedne az esküvője napjáig.

Fiatalabb korában Essie minden tőle telhetőt megtett, hogy ezt a döntést megható atyai áldozatnak tekintse, azonban nehéz volt elhinni mindezt egy olyan férfitól, aki a legapróbb érzelmet sem mutatta ki a lánya távozásakor, ahogy két héttel korábban a felesége temetésén sem. Ehelyett szigorú utasításokkal küldte útjára: legyen szerény, kötelességtudó és erényes, és – Mi volt a másik? Ó, igen! – maradjon csendben. Utána látszólag teljesen megfeledkezett a lányáról. Az évek során egyszer sem érezte szükségét, hogy meglátogassa, vagy akár meghívja látogatóba. Ennyi idő után már egyre nehezebb volt visszaemlékezni arra, hogyan is nézett ki valójában, és ha mégis megpróbálta felidézni, rosszkedvű lett.

Felnézett az égre, alakzatokat keresve a felhőkben, hogy elvonják a figyelmét. Néha váratlanul, heves szívdobogás kíséretében tört rá a mélyen gyökerező szomorúság érzése, elöntötte a forróság, és összeszorította, mintha a bőre túl feszes lenne a testének. Máskor úgy érezte, fokozatosan mélyül a mellkasában, mint egy sötét tó, azzal fenyegetve, hogy kiönt a partjain, és magával rántja, ha nem tereli más irányba a gondolatait.

A feje felett egy vörös papírsárkány siklott át az égen, és féltékenyen figyelte, hogy egyre magasabbra tör. Bárcsak ilyen szabad lenne! Szabadon elragadná a szél, szabadon siklana, szárnyalna, sőt zuhanna is. De legfőképpen a saját útját követné. Egy egész világ várt rá Clevelanden, a norfolki gyerekkori otthonán, vagy akár Denholm grófjának hampshire-i birtokain túl, és mindent fel akart fedezni. Nem akarta, hogy bilincsbe verjék, amint elhagyhatja az iskolatermet.

A nyers igazság, amit az apja nem értett meg, és amit a gróf hamarosan fel fog fedezni, hogy ő egyszerűen nem alkalmas grófnénak. Mindegy, hány illemtanórának vetették alá, nem érdekelte, hogy hölgyhöz méltó legyen. Mindennél jobban szeretett volna a színpadon állni, amely dédelgetett álma volt, amióta a temetése másnapján megtalálta a Shakespeare-összest az édesanyja éjjeliszekrényén. Álmélkodva vette kézbe, és minden lapozásnál rácsodálkozott. Valószínűtlennek tűnt, hogy az anyja ezt olvasta. Essie-nek nem rémlett, hogy valaha látta az édesanyját fellapozni egy könyvet, és mégis ott hevert a kötet, mint egy kifejezetten neki szánt üzenet.

Az évek során többször elejétől a végéig elolvasta a könyvet, és lelkes társakra talált az unokatestvéreiben. Legelső előadásukat a Redcliffe-be érkezése utáni nyáron mutatták be, a Hamlet erősen lerövidített változatát, amelyben ő játszotta a címszerepet, Caro Opheliát alakította, Felix pedig mindenki mást. Az évek során előadásaik egyre komolyabbá váltak, és kibővültek Felix néhány szünidőre érkező iskolai barátjával is, valamint lelkes közönséget toboroztak a helyi köznemesek között. A színpadon minden haragját és a jövőtől való rettegését maga mögött hagyhatta. Szabaddá, valaki mássá válhatott, akire nem egy teljesen elhibázott szerepet osztottak.

Sajnos a legtöbb női szakmához hasonlóan a színészetet sem tartották tiszteletreméltónak. Pontosan tudta, hogy az apja nem hagyná jóvá, és a kérdés puszta lehetősége ismét a kitagadáshoz és az örökség megtagadásához vezette gondolatait. De ha valahogyan az ő tudta nélkül tudna belevágni… Ő lehetne a következő Sarah Siddons vagy Elizabeth Inchbald, akikről csak Felixnek köszönhetően hallott, de akiknek az élete sokkal érdekesebbnek és izgalmasabbnak tűnt, mint az övé. Fogalma sem volt, hogyan kezdje, de attól, hogy a válasz nem tűnt egyértelműnek, még nem jelentette azt, hogy nem is létezik. Ha megtalálhatná a választ, és összespórolhatna annyi pénzt, hogy eltartsa magát, mielőtt az apja rájönne a dologra, szabad lehetne. Ez botrányt, áldozatot és számos kényelmi eszköz elvesztését jelentené, de legalább a saját feltételei szerint élhetne, ideális esetben mindenféle gróf nélkül. Mielőtt azonban mindezt megtehette volna, meg kellett szabadulnia a vőlegényétől.

Ráadásul, ha valaha is férjhez megy, szeretné, hogy szerelemből történjen, amit biztosan nem fog átélni e mellett a dölyfös, fekete hajú, túlságosan kék szemű fiú mellett, akire gyermekkori katasztrofális találkozásukról emlékezett. Közönségesnek nevezte, ő pedig olyan jelzővel illette, amitől a nagynénje bizonyára elhűlt volna, a fiú mégis csupán nevetett rajta. Amitől Essie csak még bosszúsabb lett.

Az Északi-tenger távoli vizeit nézte, és mintha újra hallotta volna ezt a nevetést, ami kigúnyolta őt, de ellentmondásosan mégis megerősítette az elhatározásában. Szerencsére a friss levegő annyira kitisztította az elméjét, hogy eszébe jutott egy ötlet. Egy igazán egyszerű. Denholm grófja éppen úton volt, hogy találkozzon vele, valószínűleg azért, hogy újra kinevesse. Ha fel akarja bontani az eljegyzésüket, talán nem kell mást tennie, mint aranyos arcot vágnia, és azt színlelnie, hogy nem irtózik a férfi látványától. Aztán egyszerűen csak meg kell kérnie.

Ezt A tervnek fogja nevezni.

A mint aranyosan kérd!