Gárdonyi Géza

IDA REGÉNYE

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Sötétben állunk néha, magunk se tudva, hogy kerültünk belé. Csak meresztjük a szemünket, csak tapogatódzunk, bizonytalankodunk. És a szívünk hüledez.

– Merre?

S véljük, hogy semerre.

Csak tapogatódzunk. Lépünk. Meg-megállunk vakul. Fejünk felett talán kőszikla csügg? Lábunk előtt talán farkasverem vagy szakadék tátong? Talán kígyóra lépünk? Szívünk remeg, mint a nyárfalevél.

– Istenem!...

De mennünk kell, hogy kijussunk valamerre. Hát lépünk, bizonytalankodunk tovább és tovább. Az iránytalanságban. Vakon. Dermedezve. Tapogatódzva. Szemünket olykor könny önti el. Szívünket olykor elszorítja az aggodalom. Aléldozunk.

– Hova jutok?!

S nem érezzük a sötétségben, a bizonytalanságban, a veszedelmek között, a Halál el-ne-csússz ösvényén, nem érezzük, hogy egy láthatatlan jóságos kéz van a kezünkön. Vezet.

ELSŐ RÉSZ

1

Egy pohos úr a Kávékirályban göcögve nevetett:

– Ördög ezekbe az újságírókba! – mondta lebocsátva az újságot – de nagy gazemberek!

Vagy hárman ültek még ott a reggelizőasztalnál, afféle éhgyomor-kedvetlen pesti urak. Mutatja a szomszédjának az újságot:

– Valami bélyeggyűjtő huncut...

A szomszéd asztalnál egy szintén fiatalember ivogatta a teáját. A pohos úr szavaira letette a csészéjét, s odanézett. A két szemöldöke szinte egy vonallá vált; szőke kefehaja szinte tüskézett, mint a megérinteti sündisznó bőre; kissé előrehorgadó vékony orra szinte megkeményült.

A pohos akkor nyújtja az újságot a szomszédjának, s mutat a hátulsó lapon egy pontra.

A fiatalember fölkel, és feszülő mellel fordul a pohosnak:

– Újságíró vagyok. Ennek az újságnak a szerkesztőségéből. Hogy mer ilyet mondani, hogy az újságírók gazemberek?!

S áll, mint valami rézkakas.

– Kérem, kérem, dehogy... – hebegi a pohos egyszerre soványra leffedten –, nem mondtam...

– Most mondta itt, fülem hallatára!

– Nem úgy értettem, kérem... Csak itt ez a hirdetés – s mutat az újság apróhirdetéseinek egy kis négyszögére –, gondoltam, bélyeggyűjtőnek a furfangja. Bocsánatot kérek. Hangosabban beszélek, mint szeretném. Rossz szokás, tudom. Bocsánatot kérek itt a közönség előtt... Nichts für ungut...

Mentegetődzőn rezgette mind a tíz ujját, s az arca olyan színűvé vált, mint a húsvéti zsidólaska.

– Bocsánat, ezer bocsánat...

– Az ügy el van intézve – felelte katonásan a fiatalember –, csupán annyi még a mondanivalóm, hogy a hirdetéseket nem az újságírók írják.

A terem azon részén minden arc arra fordult. Még a pincérek is nyulladt nyakkal álltak meg a futkosásban. A kassza hölgyének is a levegőben maradt a karja az ötszemes cukortálcikával, és unatkozó kék szemét tágabbra nyitotta. Az egyik ablaktól fölkelt egy cvikkeres fiatalember, és kecsege-orrát magasra emelve vitorlázott az asztalok között a kefehajú újságíróhoz.

– Köszönöm, Csaba! – mondta a kezét vidáman odanyújtva, de hangosabban, mint ahogy két ember egymásnak beszél – az újságírói kar nevében köszönöm! És a magam nevében is külön. Pincér, hozza ide a teámat amonnan az ablakból, és az újságokat is.

Csaba kedvetlenül kevergette a teáját.

– Nem tűröm, hogy engem valaki, ha indirekte is, gazemberezzen. Micsoda piaci beszéd. Csak a ruhájuk úri ezeknek.

A cvikkeres újságíró legyintett:

– Látszik, hogy nem pesti ember vagy. Mink az ilyen megjegyzéseket nem is halljuk. Mint ahogy a fiáker-dübörgést nem halljuk, villamosok zajgását nem halljuk, mocskot nem látjuk az aszfalton. Pincér, még egy kis cukrot hozzon ide.

– Hát igaz – nyugodott meg Csaba –, nem lehetünk világ korrektora. Mégis hát... tudja ménkű... igaz, hogy ma kissé ideges is vagyok. De máskor is bosszant, ami nem rendjén való. Még az is tán, hogy újságíró vagyok, holott igazában nem vagyok újságíró. Mi jogom arra most is, hogy így általánosságban megvédjem az újságírók becsületét? Én csak úgy ablakon keresztül sodródtam közétek.

– Bizony az vagy te, Csaba, újságíró. Meg az is maradsz. Senki se készül újságírónak, csak valahogy ott ül egyszer a szerkesztőségben. Én is hát, nézd: már csak egy szigorlatom volna hátra. Nyolc éve mondogatom: már csak egy szigorlat... De ma is csak hátrál az az egy szigorlat. És tudom, hogy hátrál majd tovább is, évről évre, mindholtomig.

– De én festő vagyok, kedves Ákosom, kész festő. Székely Bertalan azt mondta, hogy bűnt követek el aznap, amelyiken nem mártok ecsetet a festékbe. Lotz azt mondta, hogy paletta volt az ujjamon, mikor születtem. Hát én meg, most már második esztendeje, hogy rá se nézek az ecsetre. A szobrászaton a lelkem. Csak időt nem találok rá meg költséget.

– Mellékesen is művelheted.

Csaba a fejét rázta.

– Mindent lehet mellékesen, csak művészetet nem. Vagy teljes lélekkel, vagy sehogy.

Valóban úgy volt, hogy festőnek indult ő. Mikor azonban már festő lehetett volna, megfordult az érzése, mint ahogy a lokomotív megfordul egy kerek vaslapon: a szobrászatnak fordult. Bár akkor még csak a szemével, szívével.

Olaszországban járt akkoriban, és néhány cikket írt a carrarai márványbányákról. Egy újság közölte a cikkeit, hát írt más cikkeket is.

S mikor hazakerült, egyre gyakrabban ült a szerkesztőségben. Egy májbajos újságíró helyett egyszer bent is dolgozott. Írt híreket is. Elküldték interjúkra, ahova úri megjelenésű ember kellett. Elküldték színházba, hangversenyekre is, hát firkált kritikákat is. Ahogy újságírók szoktak: mindent tudni, ha semmit se ért is hozzá. A betegmájút egyszer aztán meggyógyította maga a jó Isten. Ő meg a helyén maradt a szerkesztőségi íróasztalnál.

De azért az esze egyre csak a szobrászságon füstölt. Érdeklődéssel járt el a Műcsarnok szobrászainak a kiállításaira. Otthon meg agyagvirágokat és angyalfejeket formált az ideje szabadjában, már hát hogy se műterem bérlésére nem volt költsége, sem modellekre, sem arra, hogy egy-két évig megéljen, míg a nevét megismerik, és keresik is.

– Csak tízezer koronám volna! – töprengett éjjel-nappal – csak legalább tízezer koronám!

Mint ahogy Kolumbusz töprengett évekig:

– Csak hajóm volna! Csak legalább egy erős hajóm.

Pedig hát a tenyerébe tett egyszer a Sors tízezer koronánál nagyobb vagyont is: egy háromszáz holdas jó birtoknak és kastélynak a fele örökletét. Az apja arra nevelte, hogy gazdálkodó legyen azon a birtokon, mint az ősök. A húgát – egy nálánál egy évvel fiatalabb leányt – adja férjhez apanázzsal, vagy a birtok fele értékének a megváltásával, ha maga az apa már akkor nem élne.

Erről sokszor beszélgettek már kicsi korukban is.

A két testvér úgy szerette egymást, ahogy minden más családban is, ahol fiú és leány a testvér, s nincs anya. A leány szíve az anyai szív: A leány keze az anyai kéz. A leány lelke a fehér árnyék, amely együtt jár a fiú fekete árnyékával az élete minden útján. A fiú meg oszlopa a lánynak otthon, védelme a távolban is. Ha nem is egyszerre születtek, ikrek. Lelki ikrek. Úgy nézik egymást, mint az ikrek. Úgy egyek, mint az ikrek mindholtukig.

– Jolán – mondta a húgának este a temetés után –, maradjon a tied a birtok: menj vele férjhez ahhoz, akit szeretsz. Nekem csak egy-két évre adjatok valamelyes pénzt, amennyivel bejárom Európa képtárait. Mihelyt aztán pénzre válthatom a művészetemet, nem terhellek tovább.

– Köszönöm, Csaba – hálálkodott könnyes szemmel a leány –, te mindig jó voltál...

A menj férjhez ahhoz a falu jegyzőjének a segédje volt, egy nyalom-bajszú fiatalember, aki télen-nyáron vadászruhában járt, noha soha puskát még nem sütött el, és ruhája nem volt több annál a vadászruhánál, de nyakkendőt mindennap más színűt kötött. Elegánsan tudott meghajolni, és pátosszal mondta a hölgyeknek:

– Kezét csókolom.

Este azonban parasztokkal huszonegyezett a falu kocsmájában.

A temetés előtt nem léphetett be a házba. Jolánra már gyermekkorában ki volt mondva, hogy csak földbirtokoshoz mehet feleségül, hogy ha Csaba netalán nőtlenül vagy gyermektelenül hal meg, Jolán se gondoljon a birtok eladására.

Az a háromszáz hold föld volt az öregnek a lelke.

Csaba már akkor festegetett. Voltaképpen már gyerekkorában is rajzolgatott és festegetett, de csak a tanítóit, gyerekpajtásait, falu zsidaját. Csak úgy egy-két vonással, s mégis mindenki rájuk ismert. Gimnáziumos korában meg a kocsisukat rajzolta le emlékezetből az ajtófélfára, hogy az apja elbámult, mikor megmutatták. De azért nem gondolt rá, hogy a fiát művészi pályára nevelje.

– Föld való a magyarnak, nem pacsmag.

A fia elvégezte a gimnáziumot. Az apja úgy tudta, hogy Pesten jogászkodik, pedig hát Csaba a Lotz iskolájában, később meg Münchenben folytatta. Rajzolni, festeni tanult. De csak Jolán tudott róla. Az apjuk szeme már meghomályosodott akkor: Jolán olvasta el neki Csabának a leveleit, München helyett mindig Budapestet mondva. És a havipénzek utalványait is mindig Jolán írta meg, Budapest helyett persze Münchenbe.

Azt a jegyzősegédet bizony Csaba se vélte méltó férjnek. A fejüket hányó-vető, cifra-nyakkendős ficsúroktól mindig idegenkedett.

Mondta is a húgának:

– Vigyázz, mert ez a légy nem téged dong, hanem a tányérodat.

Jolán azonban szinte ijedten védte:

– Te vigyázz, hogy el ne ítélj senkit a szegénységéért. Én ösmerhetem csak a szívét Jenőnek...

És akkor már könnybe borult a szeme.

– Semmit se kérek Istentől a miatyánkon túl, csak ezt az egyet. És te is ellene vagy, Isten talán nincs ellene.

Csaba vállat vont:

– Magadnak választod, nem nekem.

Jolán már akkor húszéves volt, afféle túrós csuszán gömbölyödött, egészséges, piros-szőke falusi kisasszony. A haját is csak falusiasan kontyban viselte, s eszébe se jutott, hogy kissé magasas homlokát sallangfürtökkel szépítse. Csaba a temetés után csak addig ült otthon, míg az esküvő meg nem történt. Csendes esküvő volt, a gyászhoz alkalmazott. Csak a pap, jegyző s a két tanú a vendég.

Ebéd után Csaba félreszólította a sógort:

– Jegyezd meg – mondta erősen a szemébe –, hogy én ugyan odaadtam a vagyonomat Jolánnak, de nekem a legszentebb, legbecsültebb vagyonom maga Jolán.

Még aznap útnak indult.

Egy év múlván fordult csak hazafelé is. Akkor már nem gondolt többé vásznakra: a fejében leginkább két szobornak a képét forgatta. Az egyik szobor a Bertheliér-t ábrázoló szobor Genfben: egy fókafejű, erős középkori ember, amint dacosan áll a bilincseiben, s az öklét rázza: Nem ölhettek meg teljesen! A másik szobor: Carpeaux szobra a párizsi operaházban: táncoló meztelen nők.

Nem gondolt többé másra, csak arra a két szoborra: mi van bennük, hogy annyira megrezegtetik a lelket? A milói Vénusz, a kapitóliumi Vénusz, a belvederi Apolló és másminden szobor-remekek csak a szemet gyönyörködtetik, az a két szobor azonban a mellben mozdít.

Mi van bennük?

Már Pestre érkezett, mikor megtalálta a választ:

– Vér van bennük, melegen pezsgő vér. Még annál is több van bennük: eksztázis.

Ez a szó: eksztázis, úgy rendített a lelkén, mint Nagy Konstantin lelkén az égen megjelenő kereszt képe. Tutó nika! Ezzel győzz! Szinte belékábult. Az óidők szobrászai mind nem értették a művészetüket: csigavérű embereket, portrékat és pózokat faragtak! Forró vért az erekbe! S akkor a márvány is meleg és él!

– Nagy ember vagyok! – rebegte boldogan – csak egynéhány hónap valamelyik szobrász mellett, hogy az agyagmintázást megtanuljam, aztán műterem! És ahol Carpeaux abbahagyta, folytatom! Nagy ember vagyok!

Boldogan utazott haza. Otthon is bizonyára boldogság fogadja. Még kétezer koronát kér tőlük – Münchenben olcsó az élet –, aztán nem zavarja őket többé az erszényükben. Csak a húgát találta otthon.

Jolán arca annyira megváltozott, hogy alig ismert reá. A mindig piroskás szőke, telt arc helyett egy hosszúkás, halvány arc mosolygott rá. A homloka azelőtt is magasas volt Jolánnak, szinte fiúsan magas homlok, de hogy az arc megvékonyult, még a homloka is magasabbnak látszott. Csak az álla, gyermekien hegyeske, finom álla maradt a régi.

Csaba a viszontlátás első perceiben azt gondolta, hogy talán családi örömök közelgő jelei változtattak a húgán, vagy hogy valami kis betegség. Nem is szólt róla.

– Csakhogy látlak ismét, kedvesem! Hát Jenő?...

Jolán elborult szemmel vont vállat:

– Valahol a városban időz.

A testvér olvas a testvére arcán: Csaba azonnal megértette, hogy Jolán nem a szerencse csillaga alatt választott férjet. Egy óra múlván már tudta, hogy kártyás a fráter, és cigánnyal dombérozó. A postán egyre sűrűbben érkeznek a váltó-óvatolások.

Csaba csak annyi ideig időzött a házban, míg a sógora haza nem érkezett.

Se nem üdvözölte, se meg nem csókolta. Csak ült, és nézett rá merőn.

– Hallod-e, Jenő – szólalt meg aztán keményen –, te ma is három-ingű jegyzősegéd volnál, ha én bele nem egyezek a házasságtokba. Hát mától fogva vagy gazda leszel, becsületes munkás úriember, vagy pedig...

S a nézése fekete felhőből kilobogó villám volt. Megfordult, és visszatért Pestre. Volt még vagy kétszáz koronája. Hónapos szobát bérelt.

Megélhetett volna festésből is, noha csak olyaténképp, hogy köpönyeg alatt hordja ő is a képkereskedőhöz a vásznait. De bajos az ilyen sor annak, aki még magyarnak érzi magát. Inkább éhen hal a kenyérdomb mellett, hogysem azt mondja: – Kérem...

S különben is annyira szobrász volt már minden gondolatában, hogy rá se nézett az ecseteire.

Megélhetett volna úgy is hogy segédül jelentkezik valamelyik jónevű szobrásznál. De hát ludaktól tanuljon-e szárnyalni a sas? Azoktól tanulgassa-e a szobrászságnak a mesterségi részét, akiket ő mindjárt az első szobrával a nullák közé nyom? És még azok valamelyike dicsekedjék: – Az én tanítványom.

Akkor lett újságíróvá.

Mi történik otthon? Nem tudott többé róla. Jolán csak a nevenapján írt neki, meg a születése napján, no meg hát egy évre rá az anyai örömeiről. Máskülönben megvagyunk – írta mindig a levelei végén.

Csaba nem nézett feléjük. Betegségével is van úgy némelyik ember, hogy nem kérdez orvost, mert attól tart, hogy teljesen megismeri a baját. A szerkesztőségi dolgai is lekötötték, meg egyre csak a szobrászságon forgott minden kereke az elméjének. A szobája gipszporral, gipszfigurákkal és gipszhulladékokkal volt tele. Olaszföldön jártában látott egy mennyezetet-díszítő munkást, aki létrán, egy öblös kanálból csodás ügyességgel kanyarított mindenféle ornamentális gipszfigurákat a mennyezetre. Minden vonása művészi! Gyors kézzel dolgozott, mert hiszen a gipsz mindjárt merevül: toldogatni csak lehet hozzá, de elvenni belőle már csak abban a percben. Csaba hát a ráérő idejében szintén gipszből hamarolt mindenféle apróságokat. Többnyire emberfigurákat, csak úgy modell nélkül, elképzelésből. Kaszáló parasztot, vedret felvonó legényt, tálat cipelő cselédleányt, kengyelbe hágó huszárt, prédikáló papot, futó gyermeket, s más efféle egyes figurákat arasznyi, kétarasznyi alkatban. De mind csak elnagyolt, felében-harmadában kész figura. Némelyiknek csak az arca kész, másiknak a feje csak mint valami kis madártojás, de a ruhája ráncai tökéletesek. Látszik, hogy egyik ötlete rásiet a másikra, és félrenyomja. De hát mikor jut már ő oda, hogy monumentális műveket alkothasson? Most már huszonhat éves. A kezében benne van minden fogása a művészetnek, de nem bír kigázolódni sehogy a maga útjára!

– Csak tízezer korona kellene!...

Végre is azon gondolkodott, hogy a húgának és sógorának eléje teríti a szándékait és reménységeit. Kötelességük, hogy segítsék, mikor arról van szó, hogy végre ő is fundamentumot vessen az életének. Hiszen a birtok százezreket érő, s ő alig hatezer koronát vett el belőle, mikor Jolánt férjhez adta. Ha nincs pénzük, ad a hitelintézet a birtokra, hiszen a fele még az ő nevén van.

Gondolkodott még néhány napot. Irtózott attól a gondolattól, hogy megterhelje a birtokot. Az apjuk úgy beszélt csak hallatára is valamely birtoknak a megterheléséről, mintha valami erkölcsi bűncselekedetről volna szó. Az ő birtokukon nem is volt Rákóczi kora óta egy fillérnyi teher se.

De hátha lehet anélkül is?

Karácsony közele volt azidőtájt. Nem is írt a húgának: gondolta, meglepi őket, s karácsony előtt való nap vonatra ült. Parasztkocsin ment haza az állomásról – inkább rázatta magát egy órát a tél hidegében, hogy annál kedvesebb legyen a hazatoppanása.

Jolánt megint csak egymagában találta otthon. Örömmel csókolta meg a két gyermeket is. Jolánka, az idősebbik már kétéves, Jenő, a pólyás már nyolchónapos.

Jolán lesütötte a szemét, mikor a bátyja azt tudakolta, hogy a sógor hogyan viselkedik.

– Hát még néha eljár a városba – felelte Jolán a padlóra pislogva –, de már ritkábban.

Csaba többet értett az arcából a húgának...

De aztán egy óra múlván arra gondolt, hogy a sógor is higgad, okosodik az idővel, s a gyermekeinek él majd. Elmondta a húgának, micsoda reménytüzek lobognak előtte, mennyi az ideája! De hát versenyfutónak kolonc a lábán... Ő már nem várhat!

– Csak tízezer koronát adjatok. – Jolán elszíntelenült.

Szótlanul és szenvedő arccal nézett maga elé.

– A birtok – rebegte fájdalmas ajkkal – meg van terhelve.

– Meg van terhelve!? És te engedted?...

Jolán könnyekre fakadt:

– Mit tehetek? Apja a gyermekeimnek.

A sógor akkor érkezett haza. Csabának vonaglott az ökle, szorongott az ajka. De hát mit segít az a bajon, ha agyoncsapja azt a frátert? És hát a két gyermek?

S még a sógor hágott feljebb:

– Az én ügyembe ne avatkozzál bele! – rikácsolta fennen – igaz, hogy belemásztam egy kis adósságba, de hát az minden birtokossal megtörténik.

Viharos szóváltások következtek. És Csaba meg se hált a családi hajlékban: utazott vissza Pestre.

Néhány nap múlván levél követte. A sógor arra kérte, hogy a birtok másik felét is engedje Jolán nevére: akkor az adósság rendezhető, a tízezer korona is kikerül kétévi két részben. És hát ő, íme, írásban esküszik Istenre, becsületre és a gyermekei boldogságára, hogy soha többé kártyát nem vesz a kezébe.

A levél alján Jolán írása:

Jenő megesküdött a feszületre, hogy úgy lesz.

Csaba kiadta a jogosítást, hogy az ő részét is Jolán nevére írják a telekkönyvben. S várta az ötezer koronát.

Március végén megint írt Jolán:

Édes jó Csabám!

A poklok ajtajában térdemre roskadva kérlek: teremts akárhonnan, akárhogy hatvanezer koronát. Ha nem teheted, a birtok május 4-én dobra kerül.

S elmagyarázta a levélben, hogy Jenő egy német gróffal kártyázott két nap, két éjjel a kaszinóban. Az első nap nyolcvanezer koronán fölül nyert tőle, a második nap vesztett. Akkor már a vesztesége kötötte a kártyaasztalhoz. Ő csavarta ki otthon a pisztolyt a kezéből. Fekszik most betegen, és sír és átkozódik. Hatvanezer koronával még meg lehetne menteni a birtokot, s akkor vagy tíz évig szegénykednének kissé, aztán letörlesztenének lassanként mindent. Jenő azonnal levetetné a nevét a birtokról, és soha többé ez életben nem venne pénzt a kezébe.

Csaba kezéből kiesett a levél. Csak ült lelkehagyottan, s vélte, hogy abban az órában megőrül.

2

Másnap történt az a kávéházi kis szóváltás, mikor az a másfél mázsás úr fölnevetett az újságjából.

– Ördögbe ezekbe az újságírókba: de nagy gazemberek!...

Hogy aztán Ákos kolléga magára hagyta, a teája után rágyújtott nagyszomorún a pipácskájára, és csak úgy szokásképpen fogja először is a maguk újságját.

Tekinti hátul: micsoda hirdetés az, amelyikre az a gyanú, hogy nem tisztességes embernek a munkája?

A Házasság rovatában mindjárt rá is talál a szeme:

FÉRJHEZ ADNÁM a lányomat művelt fiatalemberhez, akinek foglalkozása vagy hivatala hacsak kissé is úri, de nem iszákos, nem kártyás, és ép, egészséges. A lányom móringja most 300 ezer korona készpénzben. Később örökség ennél is nagyobb, talán milliókra is rúgó.

Cím a kiadóhivatalban.

Csaba nem szokta olvasni az apróhirdetéseket. Arról azonban ő is tudott, hogy a kiadóhivatalokban az efféle hirdetéseket bent firkálják. A bélyegkereskedés annyira elterjedt már mind az öt világrészben, hogy pénzelnek belőle Budapesten is, akik bélyeget nyirkálnak és gyűjtenek. A kiadóhivatali emberek ilyen apróhirdetésekkel is, mikor meg-megüresedik egy-egy kis tér a hirdetések lapján. S vannak olyan jámbor csízek, akik még válaszbélyeget is mellékelnek, vagy hogy címzetten levelet küldenek a kiadóhivatalnak írt levél mellé:

„Kérem a t. kiadóhivatalt, szíveskednének ráírni erre a levélre a hirdetőnek a nevét, s hogy el is küldenék neki.”

A bélyeget is nagybecsületesen ráraggatják.

A kiadóhivatali bélyeg-huncut aztán kettősen arat...

– Pesti erkölcsök!

A nap folyamán mégis elő-előötlött az eszében az a hirdetés.

Hátha igaz? Hátha mégis igaz? Lehet, hogy valami félrevidéken élő úrileány hirdeti így magát? Az anyja talán beteges: nem viheti társaságokba, bálokra. Vagy azon a környéken nincsenek hozzáillő fiatalemberek. Lehet elkeseredett aggszűz is, hat macska és nyolc kanári melléklettel. Lehet hibás testalkatú leány is. Lehet olyan is, akinek az apja börtönben ül: a leányt azon a vidéken nem viheti a családjába semmiféle úriember. Lehet botlott leány is. Lehet rút is, olyan rút, hogy nincs az a férfi, aki ránézne. A hirdetés mindenképpen gyanús. De ha mégis nem bent koholt hirdetés, a hirdetkező leányt csak nem vihetik zsákban az oltár elé? Hátha elvehető?

Azelőtt mindjárt megvetéssel dobta volna az ügyet feledésbe, de háromszázezer korona!... ötszörösen is a megváltó hatvanezer!... S készpénzben!... S az élet sokféleségében nagy furcsaságok találkoznak: nem lehetetlen, hogy a leányt ha ismerné, elvenné egy fillérnyi móring nélkül is. Elvégre egyszer csak őrá is rákerül a házasság kérdése...

El-ellegyintette az ügyet, de olyan volt az, mint a bögöly, amelyet hiába legyint el a ló, a tehén, az ökör: a bögöly csak egyet kanyarodik, s visszatér.

Délután, hogy bement a szerkesztőségbe, benézett előbb a kiadóhivatalba az apróhirdetések kezelőihez.

– Mondják csak: tréfa ez a hirdetés? Vagy csakugyan... – Mosolyogtak reá:

– Tán bizony Balogh úr is?... Tessék, itt a cím:

Ó Péter bornagykereskedő bizományosa, Budapest, Práter utca 96.

Csabának azon éjjel csupa Ó-karikával volt tele a sötétség, fal és mennyezet, ég és föld, mind a világ. Hiába mondogatta: nem úrnak való ügy! A háromszázezer korona nullái is csupa Ó és Ó! S a közepén külön a Jolán hatvanezer koronája csupa ÓÓÓÓÓ. A leányra nem is gondolt, csak a poklot megváltható hatvanezer koronára.

Fordult az ágyán.

De hát az Ó csak visszatért. Micsoda név az az Ó?

Ki lehet az az Ó?

Valami zsidó lehet. Borkereskedés az üzlete, de hát az üzletes elmének minden üzlet. A házasság is üzlet.

Reggel, hogy hűltebb homlokkal gondolkodott ismét a hirdetésen, utálat fogta el, maga-magának az utálata, hogy mind éjtenáltal ilyen rossz szagú ügylettel foglalkozott. Az emberi szív nem bolti portéka! S hogy őrá valaha azt mondja valaki: vett férj! – irtózattal lépett tőle el.

De mikorra megmosdott, megint csak a húga könnyeskínos arcát látta:

– Ments meg! Húzz ki a gödörből! Az örvényből! A pokolból!

Mikorra kilépett a kapun, már úgy szorongott a melle, hogy szinte fulladozott belé.

– Vajon, ha Jolán életét csak egy recept mentheti meg, s a recept beleesik véletlenül itt az aszfalton valami csúnyaságba, vagy beleesik valami olyan helyre... hogyha gyűrűm vagy órám esik oda, otthagyom. De a húgom élete!... És történetesen azt az orvost elgázolta a recept megírása után a villamos...

Szinte vért izzadt. Csillapította magát.

– De hiszen az élete megmarad. Felhozom Pestre, és szegénykedünk, mint ezernyi ezrek itten. És robotolok, mint más ezernyi ezrek az utcaseprőtől az omnibuszok lováig. De hát az ősi fészek... az ősi föld!...

S homályzó szeme előtt az apja képe jelent meg, amint fölemeli tiltakozó kezét a koporsóból: – A földem!... A földetek!...

És mintha vele kiáltana az ősi ház is, és minden fája és minden fűszála és minden röge az ősi földnek:

– Ments meg!

És ha Jolánt elhozza is, és ha Jolán el is tengődik vele az újságírás vékony kenyerén, mégis hát nem azt sírdogálja-e mind élete fogytáiglan:

– A házunk... a földünk...

Az ősi ház, az ősi föld éppoly elválaszthatatlan tőlünk, mint testünk valamely tagja, mint lelkünk valamely része. Ha meg kell válnunk tőle, nyomorékok vagyunk mindholtunkig.

Ment volna a szokott reggelizőhelyére a Kávékirályba, de mintha láthatatlan kezek tolták volna a József körútnak. Egyszer csak megdöbbenve látja, hogy a Práter utcának az elején áll.

Boltok, üzletek ott is, mint minden lépésre a fővárosban. Üzlet és üzlet minden ajtó, minden küszöb, még az utcakő is. Még az ég is tán az utca fölött: üzlet és üzlet és üzlet! De hát ha Ó Péternek a házasság is üzlet, hideg, cvancigdrájszig-fafcig üzlet, akár maga üzlete, akárcsak közbenjáró üzlet, mért ne tekinthetne ő is bele már egyszer valami üzletbe ebben a csupa-üzlet világban?

S vajon az ő neve és művészete, és jövője nem nyom-e többet a font másik serpenyőjén?

– Lássuk a portékát, s mérjünk!

Ment beljebb, feljebb. Mint ahogy a vágóhíd néma barma menne, ha tudná, hova hajtják.

Végre ott állt egy boltocska előtt. Állt.

– Mégiscsak valami nem rendjén való! Hideg-házasság: természet rendje ellen való! Nem nekem való! Nem úrnak való. Förtelmes ügy!

De megint megsiramlik a fülében Jolán hangja:

– Ments meg!

Állt sápadtan. Bámult egy cigarettavégre, amely ott hevert a lába előtt. Az ő élete is annyit érjen-e ezután, mint az a cigarettacsutak?

De aztán összeszedelődzködött.

– Mit habozok, mit csüggedezek! Nekem ez a házasság csak gázló. Gázló egy mocsáron által. Neki kell mennem, hogy az utamat folytathassam! Aki gödörbe esett, nem válogat benne: ki húzza ki. Ha pedig ez a házasság maga is gödör, ebből már kivergődök én a magam erejéből is! Itt minden üzlet! Üzlet és üzlet: hát szimplán kölcsönüzletnek tekintem az ügyet, nehéz és utálatos kölcsönüzletnek. Ha lakhatik valaki együtt tyúkkal, tehénnel, disznóval, mért ne lakhatnék én együtt egy talán nem is rút és nem is kellemetlen kisasszonnyal – míg a pénzét vissza nem fizetem? Boldogságról nincs szó a hirdetésben. Aki így megy férjhez, nem is követelheti. De viszont aki nem boldog, nincs maradása. Tehát a kisasszonynak se lesz mellettem maradása. Tehát elválik majd. Tehát visszafizetem a pénzét, kamatos kamattal visszafizetem, s az ügy be van fejezve.

Belépett. Ezernyi ezer palack egymáson. Pinceszag. A bolt belseje pincébe mélyed. Az ajtó mellett rövid pult. Az ablaknál egy aranygalléros, villásbajszú katonatiszt ír nagykomolyan az álló-íróasztalon. Kívüle csak egy bőrkötényes, vörösképű pincemesterféle, aki épp akkor billeg elő a pincéből.

– Ó Péter úrral beszélnék – mondta Csaba. S az aranygalléros tisztre is tekintett.

– Nem itt lakik – felelte a pincemester –, a hirdetés ügyében?... Csak levélben lehet most még. Megírható itt is. – És mosolygó szemmel mutatott a pultra.

A tiszt már akkor Csabát vizsgálta szemszögből. Mint ahogy olyan valakire nézünk, akire gyanakszunk, hogy zsebmetsző. De aztán folytatta az írást. Levélpapiroson írt, az üzlet levélpapirosán.

Csaba megvárta, míg végez, és borítékba helyezi a levelet, meg le is ragasztja.

Aztán ő állt az asztalhoz.

Megmártotta a tollát. S a pincemesterhez fordult, hogy kérdezze: ki az az Ó Péter? Miféle úr? És a lánya is hát... Azonban épp akkor egy cilinderes fiatalember lépett a boltba, fekete felsőkabátos, piros szegfűs, és egyenesen őhozzá fordult:

– Ó Péter úrral volna ügyem...

Csaba a maga névjegyére írt csak:

26 éves vagyok. A hirdetés pontjainak megfelelek. Jövőm bizonyára különb, mint bármelyik jelentkezőé. A móringgal értékben egyező. Katona voltam. Ha a család megismerni óhajt, bármikor is izenhet vagy írhat a szerkesztőségbe. Délután 5-től 9-ig ott vagyok.

A kártya másik felére odaírta még a neve elé: Tófalusi. S egy futó gondolatban sajnálta, hogy nem nyomatta rá a kártyája sarkára a címerét is.

Mikorra elvégezte, és föltekintett, már három komoly fiatalember várt a helyére.

– Bolondság! – mondta bosszúsan, mikor kiment. – Valami vak leány lehet.

Az utca végén még bosszúsabban rázta a fejét:

– Nem merek tükörbe nézni: szembeköpöm magamat! – A Körúton már arra gondolt, hogy visszafordul, és eltépi a levelét. De jött a villamosa, hát csak legyintett, s fölhágott rá.

Harmadnapra már nem is gondolt arra a furcsa ügyre. Azon forgott az elméje, hogy valami uzsorást keres. Elmondja neki: mit tud és mit szándékol? És hogy hetvenezer koronáért leköti neki holtáig minden jövedelme tizedrészét.

Beszélt is egynéhány uzsorással. Az Abbázia kávésának is elmondta az ügyét. Már felét ígérte oda holtáig való minden szerzeményének, de hát az uzsorások csak a fejüket rázták az üzletre. A kávés is elhárította:

– Kérem, ez nem az én szakmám...

A következő napokban egy püspökkel beszélt: ingyen farag neki nagyszép márványoltárt, amilyen nincs Magyarországon sehol.

Aztán ajánló levelet járt ki magának a közoktatásügyi miniszterhez, hogy talán az segíthetné lábra, ha egyébképpen nem, valami mecénást találna.

Hiába! Hiába! Még csak a gipszfiguráit és rajzait se nézték meg. A hetvenezer koronától mindenki elhűlt.

S közben megint érkezett Jolántól levél. Minden betűje sikoltás:

Ments meg bennünket! A fővárosban sokféle alkalmat, alkut, lehetőséget találhatsz!...

Csaba alig állt már a lábán a kálváriája járásától.

3

A harmadik hét szombatján egy kerekképű, hentesforma úr lépett a szerkesztőség azon szobájába, amelyikben Csaba ötödmagával dolgozott.

– Balogh Csaba úr?...

– Én vagyok.

– Ó Péter a nevem.

Csaba nézett rá, mint aki pisztoly legyén át néz valakire. A nézett ember: zömök test, ritkásan szürke hajú, kerek fej, pirosas étkes arc, lepomádézott, széles szemöldök, nyüstbe húzott fekete bajusz. Mintha egy ötvenéves hentes öltözött volna fekete zsakettruhába, hogy jelen legyen a Magyar Mészárosok és Hentesek Országos Egyesületének központi igazgatósági ülésén.

Csaba aztán kezet nyújtott, és a szerkesztői szalonba vezette a vendégét.

– Tessék.

– Tudakozódtam ön felől is – kezdte Ó Péter, a szemét Csaba arcán és ruháján jártatva –, kereskedő vagyok: nálunk szokás, hogy információkat szerzünk, mielőtt valamely üggyel érdemileg foglalkoznánk. Ön tehát földbirtokosnak a fia. Jogot is hallgatott egy évet. Aztán Münchenben élt. Szeretője volt négy, de nem egyszerre. Házasságot nem ígért egyiknek se. A fizetése: csak éppen hogy megél. Adóssága takarékpénztárban nincs. Hazulról nem segítik pénzzel. Nem kártyás, nem iszákos. Egyszer duellált egy hölgy védelmében, akinek be se volt mutatva. Ez tetszett legjobban nekem. Ez igen szép...

– Kérem, csak a tárgyról.

– Tehát az információk így szólnak tovább: társaságban nemigen forog, csak éppen a télen járt el néhány barátjához vacsorára. A háziasszonyának nem tartozik. S tovább is így. Amint látja: érdeklődtem ön iránt. Azt is tudom, hogy az utóbbi két hétben háromszor beszélt egy püspökkel, kétszer egy miniszterrel, és négyszer Löwenstein József uzsorással, Király utca 53. Önnek tehát pénz kell.

– Pénz.

– És kész érte elvenni akárkit is.

Csaba pislogott.

– Akárkit?... Hát megnézhetem talán?... Nem Törökország ez...

– Tehát nem akárkit.

– Nem. De mivel nekem csakugyan pénz kell, ha a kisasszony ép és egészséges...

– Ép és egészséges.

– És nem nézik anyámnak?...

– Tizenkilenc éves.

– Nem vak?

– Még tán sötétben is lát.

– Nem púpos?

– Egyenes, mint a lénia.

– Nem sánta?

– Úgy jár, mint valami huszártiszt.

Csaba még mindig gyanakodva vizsgálódott az ember arcán.

– Karcsú?

– Mint a nádszál.

Csaba gondolkodva nézett maga elé. Aztán ismét Ó Péterre szemlélődött.

– És nem ijednek meg az arcától még a lovak is?...

– Szép, mint az égi angyalok.

– Az ön leánya?

– Az enyém. Kié volna másé? De nem azért mondom szépnek, hogy az én leányom.

Csaba gondolkodva pillogott maga elé.

– Beszéljünk nyíltan: botlott? Valami nagy skandalumnak az emlegetettje?

– Hohó!

– Vagy csak házi ügy?

– Most jött ki a klastromból. Kisgyermek kora óta élt a klastromban. Ott nőtt fel.

Csaba bámult.

– Hülye?

– Hülye? Gimnáziumot végzett. Igen jól maturált. Jelesen maturált.

– Hát mi a hibája? Mégis hát, mi a hibája a kisasszonynak?

– A hibája? – és most már Ó Péter pillogott – a hibája? Hát az a hibája, semmi egyéb hibája...

– Valami testi hibája! Mondja meg nyíltan. Valami kellemetlen testi hibája...

– De semmi testi hibája. Semmi egyéb hibája, csak az, hogy én vagyok az apja. Kérem, ne nézzen olyan gyanakvó szemmel reám: nem vagyok lókupec. Csupán annyi az értelme a nyilatkozatomnak, hogy özvegyember vagyok és mindig utazgató, járó-kelő: nem hordozhatom társaságokba a leányomat. Ő maga nem választott eddig. Nem volt alkalma se reá. Hát majd választok én. Mit gondol: mennyien jelentkeztek?

Csaba a fejét rázta.

– Nem érdekel.

– Gróf is van köztük. Miniszteri fogalmazó is. Ulánus kapitány is.

– Hát akkor mért éppen engem választott ön?

– Mert ön az egyetlen, akire az információim egybehangzólag úgy szólnak, hogy komoly úriember, fiatal, rendes, becsületes ember. Nyolcezer koronámba került, hogy ezt megtudjam.

A beszédje tisztának látszott. Értelmes és nyugodt minden szava, mint a gyakorlott üzletes embereké. A pomádészag, amely felőle lengedezett, éppenséggel nem volt fővárosias, de hát a fővárosban is élnek ilyen félig-urak.

– És a kedves leánya is elfogad?

– Nem tud az ügyről semmit.

Csaba gondolkodott.

– Hát akkor a házasság még messze jár. Ön azt véli, hogy udvarolgatok előbb a leányának. Bálokba, Kuglerhez, vagy fürdőre kísérgetem...

– A leányom három nap múlván a felesége lehet.

Csaba szinte meghökkent. Megint gyanakvón nézett az emberre.

– Sürgős? Mért sürgős?

– Csak a lehetséget mondom. Én mentül előbb óhajtanám. A lányom, mondtam már, hogy semmit se tud az ügyről.

– A móringot készpénzben adja a leányának?

– Önnek. Akár készpénzben óhajtja, akár értékpapirosokban. Az egybekelés előtt való órában a közjegyző előtt. Mégis engedje meg, hogy megkérdezem: mire fordítja? Micsoda vállalatot kezdene? Mert hát én üzletértő vagyok, ön pedig mégiscsak fiatal ember hozzám képest: tapasztalatlan ezen a téren.

Csaba habozva nézett a szoba szögletébe. Eléje terítse ennek az embernek a húga keserves ügyét? Nem, ez nem tartozik reá. Erre csak annyi tartozik, hogy férjet választ a lányának, s a közjegyző asztalára olvassa a leányának a móringját. Aki megházasodik, szabadon rendelkezik a felesége vagyonával. Vagy elmondja egy teljesen ismeretlen borkereskedőnek még a művészete ügyét is. Mit ért ez abban?

Aztán még az se bizonyos, hogy a leányt elveheti. Lehet, hogy szép és fiatal – ámbátor minden borkereskedő a maga borát dicséri –, de az is lehet, hogy más okból olyan sürgős a házasság. Egy apa se nyitja fel a leányának a szennyes ládáját az esküvő előtt.

– Újságot alapít, ugye? – szólalt meg Ó Péter – arra nagy pénz kell. De ha vannak társak... És más fundamentum is kell.

– Csak az az egy – mosolyodott el megvetőn Csaba –, hogy az újság ne olyan legyen, mint a többi.

– „Ne legyen olyan, mint a többi.” Jó. Fundamentumnak jó. Én is járatok három újságot is. Igaz, hogy csak az első levelük más. És hogyan gondolná ön például egy jó újságnak a szerkesztését?

Csaba vállat vont.

– Hát... én az országnak csinálnám: nem Budapestnek. De bocsánatot kérek: nekem dolgom van bent. Bemutat még ma este a kedves leányának?

S fölkelt.

– Nem itt lakik – mondta Ó Péter a kalapjáért nyúlva –, de ha velem jön, holnap bemutathatom. Mi is van ma? Szombat. Holnap vasárnap. A jövő héten házasember lehet. A polgármester szolgám nekem.

– És a kisasszony... hátha nem tetszik neki a figurám?...

Ó Péter legyintett:

– Afelől nyugodt lehet.

– De hátha mégis?

– Ó, dehogy.

– Annyira bizonyos ön, hogy nem ellenkezik? Ó Péter feljebb szegte a fejét.

– Énvelem? Az én házamban?

MÁSODIK RÉSZ

1

A kisasszony ebéd után kilopta az újságot az apja szobájából.

Az apja szeme láttára is kivihette volna, vagy leülhetett volna ott az apja szobájában a karosszékbe az íróasztal mellé, és olvashatta volna őelőtte. A kisasszony azonban csak alig néhány hete szabadult ki a klastromból: még benne volt talán az érzésében, hogy meg kell gyónnia, ha újságot olvas.

Ott bizony a bejáró növendékek be-becsempésztek egy-egy újságot az iskola padjaiba, s leginkább csak az első levelét az újságnak. Szombaton aztán minden leánynak a gyónásában benne volt:

– Novellát olvastam.

Ida csak kétszer gyónta. Igaz: egyszer még, hogy meghallgatta, amit egy szerelmes novelláról locsogtak. Azontúl elfordult, ha afféle kárhozatos nyomtatványt látott, s bedugta a két fülét, ha a lányok novelláról vagy éppen regényről csevegtek, pedig szinte reszketett a kíváncsiságtól. De hát azt is meggyónta:

– Bűnös kíváncsiságot éreztem egy novella iránt.

Hát most már olvashatott volna novellát, verset, regényt. Akár mindennaposan is. Tizenkilenc éves volt. A klastromban már csak úgy maradhatott volna, ha belép a szerzetbe.

Ida azonban zöld bimbócska korában se lépett volna be. Virágkorában meg már, hogy a felső osztályokba járt: Petőfit is kellett ismernie. Nem teljesen, csak szemelvényekből. De Ida szorgalmas tanuló volt, s érdeklődéssel fogadta el egy Klein Berta nevű bejárótól kölcsönképpen a teljes Petőfit.

Petőfi költeményeinek mindjárt az első megzendülése:

Szabadság, szerelem! E kettő kell nekem.

Ettől ugyan éppen nem indul apácának a már virágzó leány.

Ida szinte megrázkódott a gyönyörűségtől, mikor ez a mondat először harsogott a szívébe. Ha más mondta volna vagy írta volna, megborzadt volna a bűnös szavaktól, de hát a Poétika tanulókönyv, és Petőfi költeményeit ismerni kell annak, aki valamikor majd érettségi vizsgálatra készül. Aki csak szemelvényekből ismeri, nem ismerheti úgy, mint aki valamennyi versét olvasta.

Hát olvasta.

Az arca úgy égett, mintha máris ott állana az utolsó egzámen professzorai előtt: csupa szerelem és szerelem a könyv. Jaj, de hogy is tudományoskodhatnak az ilyesmiről hangosan!

Aznaptól fogva éppenséggel nem óhajtott apáca-kornétát a fejére. Esténként, mikor lefeküdt, az imádsághoz mindig hozzásóhajtotta:

– Szabadságot és szerelmet adj, Istenem, mint a kívül lakó, boldog, más nőknek.

Alig hétéves volt szegény lelke, mikor az apja betette a klastromba, és a szünetekre se vitte haza. Idának a szíve mindig hét tőrrel hasadozott, mikor a többiek hazamehettek. Ő egymaga sírt az iskolának azon a boldog napján.

Őneki nem szabad. Tudta is az apácáktól, hogy miért: az anyja már nem él; nőrokonuk nincs olyan, akire az apja rábízhatná, s az apját igen elfoglalja az üzlete, a borkereskedés. Borkereskedőnek sokat kell utaznia. Mikor meg otthon van, a pincében foglalatoskodik.

Nem is igen látta az apját, legfeljebb ha egyszer évenként, s leginkább júniusban. Egy kosár ürmös borral kedveskedett olyankor az apja az apácáknak, és kérte őket, hogy szívleljék meg nyáron is Idát maguk között. Mindig szép fekete kabátban jelent meg az apja, s komolyság és elfogultság látszott az arcán. A hajában egyre több a fehér, az orrán a vörös, mintha a testének minden melege oda szokott volna gyülekezni. Ida – mintha csupán távoli valakije volna az apja – csak éppen megcsókolta, ügyelve, hogy a bajusz hegye meg ne bökje, s két-három kérdés volt minden beszédük:

– Hogy vagy? Kell-e valami? Pénzt adjak-e?

Pislogva és szinte idegenül nézett a leányára. Aztán megint nem mutatkozott esztendőn át.

Egyszer egy asszony látogatta meg Idát. Már akkor ötödikes volt, tizenöt éves. Épp uzsonnáztak, mikor az apáca a látogatóterembe szólította:

– Egy asszony vár lent – mondta –, Beretvás Istvánné.

Ida elképedt.

– Ki az?

– Azt mondja: dajkád volt.

Ida nem emlékezett a névre. A dajkáira is csak annyiban, hogy ki csontos volt, ki gömbölyű, ki Rozi, ki Mari, ki cipellős, ki mezítlábas. Mégis hát örömmel hagyta félben a kávéját, és sietett le a lépcsőn.

Egy harcsaképű, fekete fejkendős asszony fogadta. Apró szeme örömtől pislogott.

– Ó, Iduska!

S a szája az ó-nak mosolygó kimondásában akkorára nyílott, hogy egy zsemlyét be lehetett volna rajta dobni célzó ügyesség nélkül is.

– Jaj, már meg se ismer a lelkem! Hogy megnőtt! Hogy megszépült! Jaj, az a szép fekete szeme! Szakasztott tekintetes asszonyom! Isten nyugtassa szegényt, most is élne, ha beteg nem vót vóna. Rosszul mondtam a nevemet az apácának, azután eszmélkedtem rá, mikor kiment. Csak annyit kellett vóna mondanom: Mari, a dajkája Iduskának. Mert hiszen nem tudhatja, hogy asszony vagyok. Beretvás Pista vett el. Az első szeretőm. Cserepeslegény. Jó ember, csak ritkán részeg. De akkor se ver. Tör, zúz egy kicsit, de nem ver. Most itt cserepezünk Kelenföldön – gondótam: megnézem az én aranyos kis Iduskámat. Most mán ugye emlékezik reám?

Ida már emlékezett. Elbeszélgettek Ida anyjáról, hogy milyen jó asszony volt.

– Csak mindig szomorú – mondta Mari.

– De hát mért volt szomorú az én édes jó anyám? Én nem emlékszem rá, hogy szomorú lett volna.

Mari behunyta a szemét, s felvonta a szemöldökét.

– Pedig hát igen szomorú vót annak az élete szegénynek, Isten nyugtassa.

– De hát mért volt szomorú?

– Hát... hát... Még a konyha is ott... Annál szomorúbb konyhát nem láttam életemben – s a fejét csóválta –, itt is olyan szomorú-e a konyha?

– Hát... csendes.

– De nemcsak apácák főznek?

– Nem. Vannak másféle cselédeink is. Hát maga a konyhán is dolgozott otthon?

– Dolgoztam én, lelkem, mindent, kisasszonykám. Ma is ott vónék tán, de hát az úr miatt...

Pillogott. Félbehagyta a szót. Megint csak az emlékezésekre tértek át, hogyhát emlékszik-e Iduska arra... meg arra?...

Ida bizony nemigen emlékezett. A házuk is már csak úgy képlett előtte, mint valami régi álom. Tágas, nagy ház. Ők az emeleten laktak. Az egyik szobában rézágy, fehér márványmosdó és egy nagy tükör, amelyben lábig látszik az előtte álló. De különösen a sublót maradt az eszében. Testes körtefa sublót. A tetején üveg alatt nagy, szép régi óra: alabástrom oszlopai között fehér szakállú csuklyásbarát áll, arasznyi nagyságú, fogja az aranyfonálból font kötelet. Minden óraverésben harangoz. Olyankor az óra számlapja fölött Mária gyönyörű képe jelenik meg, a kisded Jézus a karján. A barát buzgó hajladozással harangozza az ávét.

Egy zongorára is emlékezett, noha ő akkoriban csak bújócska játszásra való bútornak gondolta. A hosszan lelógó, zöld plüssterítő rajta alkalmatosan takarta a búvóhelyet. Micsoda ünnep volt, mikor Bodokyné ott ült náluk, és a Pista fiú is vele. A két mama csevegett, ők meg ketten ott elevenkedtek a zongora körül. Egyszer más asszony is jött velük, s egy leánykát hozott magával. Akkor még vidámabban játszottak. Elváláskor az asszonyok megcsókolták egymást, s a leányka is Idát. Ida akkor Pistát is. Az asszonyok nevették:

– No lám! Kap a legényen.

Ida igen elvörösödött. Mindig szégyenkezett, ha azt mondták, nem illik.

S még egy gyermek volt, akire abból a korából emlékezett: egy nálánál két évvel is fiatalabb leányka, a könyvelőjüknek a leánykája. Az a könyvelőjük ott lakott az udvarukban. Bogárnak hívták, de rác volt, s tán Bogdanovics eredetileg. Akkor vált Bogárrá, mikor az ő napja, magyarosította a nevét Alt-ból Ó-ra. Sváb eredet volt az apja, bácskai sváb. Hát annak a Bogárnak a leánykája mindig künn játszadozott az udvaron. Eleven, kis kékszemű leány, és kerek pofikája piros, mint a rózsa. Ida szinte mindennaposan lefutott hozzá valami nyalánksággal.

– Ellácska, Ellácska! Hol vagy?

És csókolgatta, kacagott a beszédein.

Mikor Ella még csak lábrakelő kisded volt, örömtől repesett, valahányszor Idát meglátta:

– Kisanyukám.

Ida gyakran gondolt arra a leánykára is. De persze többet a fiúra. S különösen, mikor szünet közeledésén örültek a növendékek. Ha ő is hazamehetne, találkozna Pistával...

Mikor már a felső osztályokba járt, gyakran gondolt arra, hogy Pista is megnőtt: most már szép fiatalember lehet. S egyszer csak arra gondolt, hogy az ő férje az a Pista lesz. Először csak talán volt a gondolata, később már bizonyosan.

– Mikor jöttek el hazulról, Mari?

– Mindenszentek után való kedden, lelkem kisasszonykám.

– Mondja: ott laknak-e még Bogárék?

– Dehogyis, kisasszonykám. Van annak tíz éve is, hogy...

– Azt tudom apámtól. Valami rendetlenség miatt tette ki. Kárt okozott az üzletnek – már nem tudom. De hogy ott maradtak-e a városban, vagy hogy elköltöztek?

– Egynéhány évig még ott lógadoztak. Petrovicsnál vállalt hivatalt Bogár úr. De a télen ők is felköltözködtek Pestre. Találkoztam velük már hatszor is. Bizony nincs olyan jó soruk, mint...

– Találkozott? Él még a kis Ella?

– Hogyne élne! Hiszen éppen ővele találkozok legtöbbször. Ott laknak valahol ők is Kelenföldön, vagy hogy a Lágymányoson. De nem kis Ella az mán: olyan szépen serdül... Csak bizony látszik rajta is, hogy vékonyan füstöl náluk a konyha.

– Jaj, édes-aranyos Marim, mondja meg neki, hogy látogasson meg. Akármelyik vasárnap jöhet. Délután három és négy között.

– Megmondom, kisasszonyom, meg.

Ida pillogott. Aztán mégiscsak kimondta a kérdést:

– Hát Bodokyékról tud-e valamit?

– Bodokyékrul? Ki is az a Bodoky? Tudom mán: Bodokyné tekintetes asszonyom, aki odajárt hozzánk. Olyan tokás, szőke, nevetős, két gyűrű az ujján, egyik pirosköves, mint a piros bor. Vót egy citromszín-selyem, szép nagykendője...

– És egy kisfia is...

– Az, egy kisfia, Pista. Hogyne tudnám. Kenderhajú gyerek. Mindig kisasszonyommal játszott. Emlékszik-e: egyszer lerántottak három csészét, ahogy maga belekapott az asztalterítőbe.

– Hát azok hogy vannak?

– Nem tudok róluk semmit, kisasszonykám-lelkem. Mert hogy én aztán az adópénztáros úrhó szegődtem, nem jártam az utcájuk felé. A piacra meg maga az asszonyom járt. Én addig takarítottam. Ott mán nem vót olyan jó a sorom, mint maguknál. Igen komisz vót a naccsága: még az ételt se adta ki.

Ida elgondolkodva nézett az asszony szélesre dolgozott kezére, aztán elkomolyodott:

– Mondja, Mari: mért nem mehetek én soha haza? Minden társam hazamehet az ünnepi szünetekre, csak én nem.

Mari zavarodottan pislogott:

– Ó, lelkem... hát hogyan?...

– Ahogy a többi. Mindenkit hazavisznek.

– Ó, lelkem... de hogyan is lehetne? Iszen minden hónapban más asszony van a háznál.

S elmosolyodva rázta a fejét:

– A tekintetes úr igen jókedvű ember.

Ida nem értette ezt. A gazdasszonyt gondolta, hogy váltogatja az apja – ha az iskoláit teljesen elvégzi, ő fogja majd a gazdasszonyt, ő rendelkezik a házban. Csak azon a szón csodálkozott, hogy az apja jókedvű.

Mondta is:

– Jókedvű? Itt olyan komoly...

– Meghiszem azt – vont a nyakán mosolyogva a dajka –, vannak ott olyan dombérozások... De mondja, kisasszonykám lelkem: az imént tetszett említeni, hogy itt az apácáknál magamfajta asszonyok is szógálnak a konyhán: nem lehetne-e, hogy engem is...

– Mi az a dombérozás?

– Dombérozás? Hát devernyázás, lelkem kisasszonykám, ahogy az urak szoktak. (Pislogott, elkomolyodott.) Mert tetszik tudni: nagy jó vóna az nekünk, ha én is kereshetnék. Esténként hazajárnék innen. Vihetnék magammal néha egy-egy kis maradék kenyeret, tán még pecsenyécskét is...

Az ajtó nyílott: az ügyelő apáca fehér kornétás arca kukkant be.

– Az óra eltelt, Ida.

Ida elmondta mindjárt a dajkája óhajtását, de az apáca csak a fejét rázta rá:

– Mindennap jönnek efféle kérelemmel: megvannak nekünk a magunk régi belső cselédei.

Ida sokáig töprengett a dombérozás és devernyázás értelmén. Szótárban is kereste, de nem találta. Aztán el is feledte. Csak az a bizonyosság maradt meg előtte, hogy ő lesz majd az asszony a házukban: ő rendelkezik, s akkor majd körmére néz ő a cselédségnek, nem lesz annyi változkodás.

De hát mire való az néki, hogy elvégezze előbb a gimnáziumnak mind a nyolc osztályát?

A következő vasárnapon megint a látogatóterembe szólították Idát.

– Valami leány keresi magát – mondta az apáca –, a szülővárosából való.

Ida mindjárt tudta, hogy Ella a látogató. Bogár Ella. Kisanyám. A pirospozsgás, édes nevetésű angyalka.

Szinte szárnyon repült le a lépcsőn. Az arca kipirult. Előre mosolygott, és már előre rebegdélte.

– Ellácskám, kisleánykám!...

Az első emeleten azonban az igazgatói szobának az ajtaja nyílott kifelé. A kornétának alig néhány ujjnyi csücske fehérlett még elő, a sötétkék szoknyának is csak alig a széle. Ida mégis azonnal tudta, hogy Mária testvér, az igazgató asszony.

A futása egyszerre rendes, komoly járássá lassult. Az arcáról mintha téli szél fújta volna le a mosolygást és a pirosságot.

Mert a főasszony előtt, jaj, dehogyis ugrálhatott láb, és lebeghetett vígan a szoknya. A főasszony ugyan nem dorgál, se nem büntet, de a főasszonynak grófné volt az édesanyja, igazi grófné, parfümös skatulyában született, kékvérű grófné, s a grófnék igen polgári neveletlenségnek ítélik az ugrándozást. A grófnék nem szólnak, csak elnyitják a szemüket. A főasszony szemében benne van minden grófnénak a szeme. Jaj: a föld alá süllyedne, akire így ránéz.

Ha Mária testvérnek csak szíjgyártó lett volna az apja, és csak szimpla szíjgyártóné az anyja, a növendékek csak egy közönséges vén apácának látnák. De grófné leánya...

Ahogy ő jár, ahogy ő bókol, ahogy ő prüsszent, minden apáca és minden leánynövendék úgy jár és úgy bókol és úgy prüsszent. De különösen ahogy néz: aranykeretű, hideg okuláréján át... Mintha a szeme is üvegből volna: néz úgy, hogy nem is pillant. Mint ahogy a múzeumi baglyok néznek. A legfincározóbb természetű lányok is, ha valamit sértőnek éreznek, egyszerre úgy néznek, elnyílt szemmel, pillantástalan nézéssel, hogy rezeg belé a szemük bogara. De általában akármi cselekedet vagy mozdulat kétséges a klastromi leányban, egyetlen gondolata: hogyan cselekedne a főasszony? Vagyis hát a grófné. Ahogy a sifonérban egy kis szagos szappannak minden ing magába veszi az illatát, a növendékek is úgy szívtak magukba ott egy kis arisztokratikus levegőt. Aki nem úgy lép, nem úgy fordul, nem úgy mosolyog, nem úgy köhint, nem úgy fogja a zsebkendőjét, nem úgy beszél és nem úgy hallgat, mint Mária testvér, az olyan leány közönséges.

– Te közönséges...

Ida hát egyszerre meglassult, mintha láthatatlan kezek ragadták volna meg a bokáját. A dereka katonásan megegyenesült. Az arca méltóságosra komolyodott.

Feje mély meghajtásával köszönt a főasszonynak.

– Laudetur...

– In aeternum...

S úgy meghajolva várta meg, míg a főasszony elsuhog előtte.

A vendégszoba közepén egy tizenhárom éves forma, fiúsarcú leány állt és nézett a megnyíló ajtóra. Szegényes fehér blúz rajta, és olcsó, fakó, lila-szín szoknya. A fején bazári szalmakalap, kisujjnyi kopott bársonyszalag rajta. A kezében is bazári fehér napernyő. A homlokát a hajának szinte merev nyirata ékteleníti, az is olyan piaci-polgári sárgás, agyag-szín haj, mintha az is valami olcsó helyről került volna ki. A cipője gombos cipő, de látszik, hogy nem az ő lábára vették: a lába-szárától eltágult a széle.

Teljesen idegen, hideg, bámész arc! Annyira idegen, hogy Ida beljebb is tekint a terembe. De nincs ott senki más.

Hát csak ráfagyott a szeme.

De az idegen leányon is látszott, hogy Idát nem ismeri meg. Csak nézett, mint az ijedt hal – a szeme is olyan kékesszürke –, nézett csodálkozva és várakozón.

– Bogár Ella? – szólalt meg végre Ida tétován – Bogár Eleonóra...

– Én vagyok, kisasszony – felelt a leány. S bókolt kissé.

Fakó, sovány arcán reménykedő mosolygás jelent meg. A kisasszony szó kellemetlenül érintette Idát. Hát már nem kisanyukám...

Nézett, mint a grófi-szemű Mária testvér szokott, elhidegült szemmel, pillantástalanul.

– Örülök, hogy látom – rebegte végre –, üljön le, Ella. Örülök... Igen kicsi volt még akkor... Nem is emlékezik rám talán...

A leány szeme vizsgálódva járt Ida arcán. Látszott rajta, hogy nem emlékezik.

– Valami keveset – mosolygott tétován, alázatosan –, igen kicsi voltam még...

– Akkor egy szavamra se emlékszik?

– Nem tudom...

– Hogy hogyan szólított engem...

– Bizony...

S felvonta a bal vállát.

Ida akkor a kezére pillantott a leánynak: vörös kéz, fekete szélű, keskeny körmök. Az arca még inkább elméltóságosodott.

– Akkor hát arra se emlékezik, hogy én hogyan szólítottam?

– Bizony nemigen...

– De hát mégis mire emlékezik abból az időből, mikor nálunk lakott? Mikor még kicsi volt?

A leány elmosolyodott.

– Sok mindenre. Egy piros ruhámra, mikor rám adták. Véltem, hogy repülök benne, úgy örültem rajta. Egy kis macskára, ahogy pofozgatta a bábumat. Két bábumra emlékszem. Mind a kettőnek a feje porcelánból való, s mind a kettő eltört, és sírtam...

– És másra nem emlékezik? A leány elgondolkodott.

– Egy lépcsőre: leestem róla. Akkor tört el a bábum is. Egy tükörre a díványunk felett...

– Hát még?

– Keresztanyám egyszer tízfillérest adott. Szép új pénzt. Lenyeltem. Azon is sírtam.

– Játszótársaira nem emlékezik?

– Két leányra. Egyik különös, csipogó beszédű. Együtt jártunk haza a dedóból.

– És a másik?

– Az is az utcánkban lakott. Rövidre nyírt hajú leány. Orra igen pici. Mindig piros almát harapdált az iskolában, s olyankor az orra is ellapult.

– Előbbi korból való játszótársaira nem emlékszik? – A leány gondolkodott.

– Egy fiúra emlékszem, hogy labdáztam vele. Nem... ez későbbi. Boltosnak a fia volt. Cukrot hozott ki nekem, árpacukrot...

– Hát semmi más fiúra nem emlékszik?

– Abból a korból csak arra a két dedóbeli leányra. – Ida elgondolkodva nézett rá.

– Magának jó – sóhajtotta aztán.

Arra gondolt, hogy Ella künn járhat-kelhet szabadon. Ella csodálkozón nézett. Várta, hogy Ida megmagyarázza: miért jó őneki? Végre is a fiatalságára vélte, hogy Ida is szeretne még gyermek lenni. Tizenöt éves volt akkor Ida. Hallgatva nézték egymást.

Aztán Ella szólalt meg: – Maga olyan szép...

Idán mintha villanyáram futott volna végig. Sose mondta még neki senki, hogy szép. Csak az iskolában, hogy egyszer egymás szeméről beszélgettek, az ő szemét is a szépek közé sorolták.

Mikor elvált Ellától, egyenesen a mosdószobába sietett, és érdeklődéssel szemlélgette magát a tükörben.

Hát bizony ha még másvalaki is állt volna mögötte, olyan valaki, aki a formákat és színeket értő szemmel vizsgálja, azt mondta volna neki:

– Bizony nem szép maga, Idácska, nem szép. Csak épp hogy orra, szeme rendes. De az arca színe még nem virági. A szemében még nincsenek sugarak. A termete még csak mint valami nyurga fiúé. A szája meg éppen nagyocska is. Az a kese leány csak azt látta, hogy a maga ruhája tiszta és rendes, s az arcára és a kezére bőven jut a mosdószappanból.

De hát az a másvalaki nem állt Ida mögött, s Ida elégedett szemmel nézegette magát a tükörben.

A következő vasárnapon megint szólították Idát:

– Vendéged van – mondta egy leánytársa –, eredj.

Ida megrezzent. Egy évben egyszer ha történt, hogy a vendégterembe szólították. S akkor is csak júniusban, az apja. De hol van még június?

– Apám?

– Nem tudom: egy úr meg egy leány.

Ida dobogó szívvel sietett le. El nem vélhette: kivel jöhetett az apja?

A teremben akkor többen is voltak, leginkább mamák, noha már öt óra felé járt az idő.

Ida egy tekintettel látta, hogy az apja nincs köztük, de egyben megismerte Ellát. A lila-szín szoknya és fehér blúz volt megint rajta, s a bársonyszalagos bazári szalmakalap. De a cipője már lábára illő, fűzős fekete.

A leány már bizalmas ismerősként mosolygott reá. Fölkelt a székről, és Ida elé lépett. Várta, hogy Ida kezet nyújt neki, amit Ida meg is cselekedett.

Egy tapló-szín hajú és szakállú úrféle is fölkelt, és bókolt Idának. Teljesen ismeretlen úr fekete, kopott kabátban. A szeme apró, orra vékony, ösztövér test. Barátságosan mosolygott Idára, s mosolygásában sárga és csorba fogait is előmutatta. Bizony kellemetlen képű ember.

– Nem ismer, ugye, Idácska?

Ella folytatta a szót: – Apám.

Ida már vélte is. Volt valami hasonlóság a kettőn, noha az apa szeme fekete volt, s az orra vékony és hegyes, de a két arc mégis egyezett valamiképpen. A ruhájuk szaga is mind a kettőé olyan, mint a penészes mogyoróé.