Fordította

Miks-Rédai Viktória

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Cynthia Murphy: Win Lose Kill Die

Scholastic, London, 2022

Ez a mű kitalált történet. A nevek, helyszínek, karakterek és események az író képzeletének szüleményei, egyéb esetben pedig fiktív módon vannak kezelve.

Bármilyen hasonlóság valós (akár élő, akár holt) személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

Első kiadás

Copyright © Cynthia Murphy 2022

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2026

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Getty Images

Borítóillusztráció © Scholastic Limited

Keresztgyerekeimnek ajánlom, emlékeztetőül:

Kyla Somerville,

Grayson Coffey,

Dominic Kelly,

mindig kövessétek az álmaitokat!

Az elsőt nem akartam megölni.

Komolyan.

Csak, azt hiszem, túl könnyen ment. Már a vízben volt, és amikor odanyúltam, hogy segítsek, mondhatni… meggondoltam magam.

Valami elpattant bennem.

Lenyomtam Miss Tökéletes fejét a víz alá, és megvártam, hogy abbahagyja a vergődést.

Tovább tartott, mint gondoltam, aztán pedig csak úgy… lebegett ott. Ernyedten. Őszintén, szánalmas volt.

A szakértők szerint véletlen baleset történt. Ez majdnem fedi is a valóságot. Ahogy mondtam, eredetileg nem ez volt a szándékom.

De azért jó érzés volt.

Nem hiszem el, hogy máris újra itt vagyunk.

A nyár ködbe veszett, hála annak a koponyámra mért ütésnek múlt félév végén. Ahelyett, hogy a barátaimmal buliztam volna a parton, és fenn maradtam volna napfelkeltét nézni, ahogy terveztem, kihallgatásokra jártam, és csak a PTSD kísérgetett. Az az utolsó nap olyan tökéletesen indult, és aztán…

– Liz! – Valaki oldalba könyököl, és rám sziszeg, visszatérít a jelenbe. Taylor áll mellettem, szép mogyoróbarna szemét a színpadra szegezi. A világ számára éppen a tökéletes gyászolót játssza. Követem a pillantását, és a fekete szövettel letakart festőállványra nézek. Morgan kinagyított fényképe van rajta.

A lányé, aki júliusban megfulladt.

– Figyelj oda! – mormolja Taylor a szája sarkából, mintha egy ijesztő hasbeszélőbábu lenne. Könnyen megy neki, a többi arcizma meg sem rezzen.

A jelek szerint nem épültem fel olyan tökéletesen, mint gondoltam, hiába voltam olyan sokat kórházban a nyáron. Próbálok koncentrálni, tényleg, de a gondolataim elkalandoznak. Az igazgatónő szavai egy hosszú prédikációvá olvadnak össze, és néha, ha szünetet tart, megnyikordul a cipőjének gumitalpa a parketten. Az épület sarkaiban már megül az ősz, a levegőben eső és a frissen mosott egyenruhák illata úszik.

A képet nézem. Morgan szép volt, kicsit hasonlított Reese Witherspoonra a Kegyetlen játékokból. Bájosnak és szerénynek tűnt, de tudom, hogy ez rohadtul nem volt igaz. Valójában egy mérges kígyó lelke lakozott benne. Aki jót akart magának, az nem keresztezte Morgan útját, mert ha neki úgy tetszett, pokollá változtatta az életedet a Mortonban. Az is az ő ötlete volt, hogy aznap este kihajózzunk a tóra. Ez volt a nagy pillanata, miután prefekta lett belőle. Amennyire emlékszem, a legtöbbünket ő kényszerített ebbe a helyzetbe, bár be kell vallanom, nem sokra emlékszem. Főleg azután, hogy a hajó felborult.

Dr. Patel, az igazgatónő végre befejezi, és egy perc néma csendet kér. A tanári kar több tagja is ott áll mellette, néhányan sírnak, papír vagy vászon zsebkendőkkel törölgetik a szemüket. Dr. Patel elegáns fekete nadrágkosztümöt visel, ami illik egy diákról való megemlékezéshez, de rendkívül stílusos is, a magas sarkú cipője pedig fantasztikus. Akaratlanul is csodálom, ha valaki egyáltalán járni tud ilyen cipőben, hát még hogy az ország legelitebb magániskoláját is ilyen tűsarkúban vezesse. A többi tanár szinte szakadtnak tűnik mellette.

Az órára nézek: kissé megingok. Nem vagyok hozzászokva, hogy ilyen sokáig álljak, hiszen a nyarat ágyban töltöttem, a kilencvenes évek filmjeivel.

Taylor rám sem pillant. Lehajtja a fejét, behunyja a szemét. Mintadiák. Mintagyászoló. Hosszú, természetes vörös haja előrehullik szürke tweedblézerére. A Morton Akadémia saját Cheryl Blossoma áll mellettem.

Dr. Patel elhallgat, a megemlékezésnek vége. Az emberek csendben megindulnak a kijárat felé.

– Szóval? – suttogom, miközben várjuk, hogy az ajtóhoz érjünk. – Milyen érzés?

Taylor rám pillant, amikor a magas faajtón át kilépünk a folyosóra. A szája mosolyog, a szeme nem.

– Mi milyen érzés? Hogy nem én lettem a prefekta? Hogy olyan közel jártam a teljes ösztöndíjhoz, hogy már szinte az ízét is éreztem? Remek, köszönöm kérdésed.

– Jaj már! Te vagy a helyettes, az is elég szép. Ráadásul… – lehalkítom a hangomat, bár mindenki beszélget körülöttünk – tudod, mit jelent ez az Ékkő és Csont számára. Ha te vagy a helyettes a társaságban, válogathatsz a főiskolák között.

Erre már őszintén elmosolyodik.

– Ez igaz. Nagyon várom az idei évet. Ha megtalálom a megfelelő szponzort, behálózom a megfelelő gazdag embert, akkor nem kell azon aggódnom, hogy mit dolgozzak az egyetem mellett. Csak gondolj bele, hány emberrel találkozunk majd, milyen sok eseményre jutunk el…

– Mármint te – javítom ki szomorkás mosollyal. – Elfelejted, hogy a társaság némely előnye csak a prefektának és a helyettesnek jár.

– Aha, sajnálom. – Taylor az ajkát rágja, és nem néz a szemembe. – Tudom, hogy ha nem segítesz nekem és Katnek a kincsvadászat alatt, akkor előttünk végzel, és ma téged esketnének fel helyettesként. És…

– Sziasztok, szépségek! – Egy mély hang szakítja félbe: két nehéz kar hull a vállunkra.

Félig-meddig hálás vagyok a beavatkozásért, bár Marcus arcszeszének erős illata kaparja a torkomat. Taylor azonnal ragyogón rámosolyog. Én kibújok Marcus karja alól, és kettesben hagyom őket.

– Miért vagytok ilyen komolyak? – Marcus jól néz ki. Talán ő aludt is idén nyáron. Szerencsés.

– Ó, hát tudod, az élet meg a halál… – Taylor kecsesen legyint. – Fél órát töltöttem a megfelelő rúzs kiválasztásával, hogy ne üsse a sírcsokrokat. – Tétován körbenéz. – Ami azt illeti, éppen a beiktatásomról beszéltünk, ma este az ÉCS-ben. – Lábujjhegyre áll, hogy megcsókolhassa Marcust. – Tudod, a barátnőd feltört a világban.

– Hát persze hogy tudom. Még mindig úgy gondolom, hogy neked kellene a csúcson lenned, nem Jameelának. Mármint ha tehettem volna bármit is… – Végigkísér minket a folyosón, de az előcsarnok felé fordulva már nem figyelek rá.

Istenem, de hiányzott ez a hely. Mély lélegzetet veszek, mintha a lelkem mélyébe tudnám szívni a Morton tiszta esszenciáját. Szeretem az érzést, hogy idetartozom, egyike vagyok azon kevés, az egész országból érkezett fiatalnak, akik meghívót kaptak ebbe a különleges líceumba. Nem számít, kik vagyunk és honnan jöttünk: az agyunk révén kerültünk ide. A Mortonban nem számít a csóróság vagy a gazdagság. Mind azért jöttünk ide, mert átkozottul okosak vagyunk, és igazság szerint a legtöbben máshogy nem kaptunk volna esélyt. Az intézet a semmi közepén van, és kötelező a bentlakás. Felügyelet nélkül az internethez sem lehet hozzáférni. A Morton egyik fő vonzereje a régimódi, papíralapú munka. Nyereség és veszteség, gondolom.

Újra emlékeztetem magam, hogy mindez tényleg megtörténik. A kőmennyezet felettünk ível, a cipőnk halkan kopog az ősöreg kőpadlón. Körülöttünk mindenki szürke blézert visel, savzöld csíkozással. A mahagónilambéria ragyog a magas ablakokon beeső fényben; gondosan ápolt kertekre lehet kilátni. Elsétálunk az igazgatónő irodája előtt, és elindulunk felfelé a hosszú csigalépcsőn, amitől mindig egy Disney-filmben érzem magam. A korlátot csillogóra fényesítették, csúszik a tenyerem alatt. Az egész helynek fa- és citromillata van. Imádom. Olyan, mint az otthon.

– Igyekezz, Liz! – Marcus és Taylor egy lépcsőfordulóval fentebbről nevetve néz le rám. Akkor jövök rá, hogy elbambultam. – Ne ábrándozz!

– Bocsánat! – Lehajtom a fejemet, hogy elrejtsem égő arcomat. Kettesével veszem a fokokat, amíg fel nem érek a fordulóra, a hatalmas ólomüveg ablak alá. Lassan követem őket a nyugati szárnyba vezető széles, kétszárnyú ajtón át. Igen, nyugati szárny. Ennyire nagy ez a hely.

Ezen az emeleten osztálytermek vannak: laboratóriumok az irodalmi termek mellett. A tökéletes pár belép a saját osztályába, én pedig az enyémbe. Az én főszakom a klasszikusok. Mindenki három szakirányt tanulmányoz, de mindenkinek van egy főterülete. Olyan ez, mint egy egyetemi szak, és a legtöbben ezt is fogjuk felvenni, talán rögtön el is ismerik majd az itteni eredményeinket. Az országban itt a legjobbak a tanárok, és az elvárások is magasak.

Még alig páran értek ide, a gyűlés bekavart az első teljes napi órarendbe. A középső sorban ülök le, egy ablak mellé, ahonnan szélesen elterülő víztükörre látni.

A tóra.

Morgan.

Felpattanok; fizikai viszolygás fog el az emlékektől, ahogy az akkor éjjel történtek igyekeznek felszínre törni. Inkább átülök a terem ellenkező oldalára, amilyen távol csak lehet az ablaktól.

A terem lassan megtelik. Örülök, hogy kicsi a csoportunk – nem mintha valaha is nagy létszámú osztályokban tanulnánk, hiszen minden évben csak ötven diák kap meghívást a Mortonba. A tanár lép be utoljára. Örömmel látom, hogy ismét Insoll professzor fog velünk foglalkozni. Ez az ember legenda, legalábbis az ősi vallási eszközök szakterületén. Azelőtt egyetemen tanított, de gondolom, a Morton elég jól fizet – ráadásul az is kellemes lehet, hogy itt tudásra szomjas diákokkal foglalkozhat az állandóan másnapos egyetemisták helyett.

Átfutjuk a szokásos év eleji teendőket – új könyvek, nevetségesen zsúfolt leckelista és a téli vizsgák rendje. Éppen a nevemet írom rá mindenre, amikor egy cetli csusszan az asztalomra.

– Jameelának – sziszegi a küldő.

Jameelának? Hm, vajon ez az Ékkő és Csont ügye? Talán az első szponzortalálkozóról szól, ahol megismerhetjük a lehetséges támogatókat, akik remélhetőleg fizetik az egyetemi tanulmányainkat. Azonban egyetlen körbepillantás elég, hogy lássam: még senki sem tud semmit. Vállat vonok, és továbbadom a levelet Franknek, hátha mégis erről van szó. Nem adhatom ki a titkos társaság titkait csak úgy.

– Jameelának – tátogom, és az előtte ülő lány felé biccentek, akinek a haja hosszú, sötét fonatokban lóg. Aztán folytatom a cirkalmas aláírogatást, és az üzenet ki is megy a fejemből.

Amíg Jameela sikítva fel nem pattan, és el nem hajítja a papírt, mintha parazsat fogott volna.

– És aztán mi történt?

– Semmi – vonok vállat. Taylor huhogva felnevet, bár a helyzet nem éppen mulatságos.

– Ki más úszhatna meg egy ilyen jelenetet, mint Jameela? – morogja. – Hogyhogy Insoll nem kobozta el az üzenetet?

– Jameela gyorsan eldugta, és azt mondta Insollnak, hogy egy pók van az asztalán.

Elhallgatunk: a kavicsok roszognak az új cipőm alatt, ahogy távolodunk a főépülettől. Visszanézek: egyre kisebb lesz, rengeteg ablaka százfelé tükrözi a késő délutáni fényt.

Újra előrefordulok, és rámosolygok Taylorra. Eszembe jut, amikor először sétáltunk erre. Még mindig egyenruhában vagyunk, ez az ÉCS összejövetelein kötelező. Rakott szoknyám merev gyapjúanyaga csiklandozza meztelen lábamat, ahogy igyekszem tartani Taylor tempóját.

– Eléggé zaklatottnak tűnt – teszem hozzá. – Bárcsak tudnám, mi volt benne! Miért is nem olvastam bele? Hiszen a kezemben volt!

– Mert te Liz Williams vagy, a legrendesebb lány az egész Mortonban. – Az út a hatalmas fémkapu felé kanyarodik, amely elválaszt minket a való világtól, úgyhogy Taylor balra fordul. Rálépünk a gondosan nyírt fűre, és egy facsoport felé indulunk. Taylornak igaza van. Rendes lány vagyok.

– Unalmas, mi? – kérdezem.

Taylor megáll, visszafordul, és belém karol.

– Ugyan már! – Az enyémnek löki a csípőjét. – Lizzy, te vagy az én erkölcsi iránytűm. Mit csinálnék nélküled? Ráadásul valószínűleg csak az egyik tavalyi meztelen képe volt.

Mindkettőben igaza van.

– Na gyere! – sóhajtok. – Erről nem akarunk elkésni.

– Egyetértek. – Taylor a facsoporthoz közeledve elereszti a karomat, majd kinyit előttem egy kicsi léckaput. Még egyszer körülnézek, nem lófrál-e arra valaki, de a hosszú, széles behajtó üres, és a Morton Ház egészen összement a háttérben. Majdnem hét óra van, mindenki más tanul vacsora után. Tökéletes. Mindketten figyelmen kívül hagyjuk a hámló kerítésre szögelt „Tilos az átjárás” táblát, hiszen nem nekünk szól, és néhány pillanat múlva elnyel a fák sötétje.

Tavaly nyáron jöttem rá, hogy egyáltalán létezik ez a hely, miután a rejtvények megjelentek a párnáinkon, és mi követtük az épületben szanaszét elszórt nyomokat. Senki sem jár erre, és persze ez a lényeg. A birtok többi része képeslapra illően tökéletes. A füvet gondosan nyírják, a virágágyásokat ápolják, a sövényeket metszik. Ez a kis rész olyan, mint egy elvadult tündérerdő, tele recsegő gallyakkal és apró neszekkel. Mintha csak hívtuk volna, egy mókus jelenik meg előttünk; szimatol, bozontos farka rezeg, a fülét hegyezi. Bátran néz ránk, de amint megmozdulunk, elrohan.

– Ó, de cuki – suttogom.

– Miért suttogsz? – suttogja vissza Taylor.

– És te miért suttogsz? – nevetek. Taylor a szemét forgatja, de a nevetés ragadós, és végül ő is elmosolyodik.

– Hagyd abba! – suttogja, mire mindketten néma nevetésben törünk ki. Az idegesség teszi. Utoljára akkor este jártunk itt.

Erre elhal bennem a nevetés.

– Hé! – Taylor is elhallgat. Néha biztosra veszem, hogy olvas a gondolataimban. – Hogy vagy? Készen állsz?

– Igen – felelem. A hangom olyan, amilyennek hallani akarom, határozott, nyugodt, bár valójában nem vagyok biztos benne, hogy készen állok-e.

Taylor felém nyújtja a kezét. Egy pillanatra elmosódik előttem a világ, és Morgan kezét látom, ahogy kétségbeesetten kinyúl a fekete vízből. De aztán ismét csak Tayloré; a körmein tökéletes a manikűr, nem akadt beléjük moszat. Addig nézem, amíg le nem ereszti a karját, és sóhajt.

– Na gyere! Te mondtad, hogy ne késsünk el. Tudod, hogy mit gondol a pontosságról. Nem tudom, te hogy vagy vele, de én az első pillanattól el akarom bájolni a gazdag szponzorokat. Hallottam, hogy két lány tavaly annyira elkésett, hogy büntetésből nekik kellett felszolgálni a falatkákat az első támogatói banketten.

Mélyebbre hatolunk a fák közé. Lehajtom a fejemet, hogy a lelógó ágak csontujjai ne akadjanak a hajamba. Itt már keskeny az ösvény, mellette vad orchideák nőnek, magasabbra, mint mi. Sötétlila nyelvüket nyújtogatják ránk, és a bomlás bűzét árasztják: a beteges, édeskés szag bekúszik az ember orrába, és nem tűnik el onnan. A másik úton kellett volna jönnünk, amit karbantartanak, csakhogy az a tó mellett vezet, és amíg nem muszáj, arra nem megyek. Taylor okkal hozott erre; tudja, hogy kerülöm a tavat. Némán megköszönöm.

Lassan kiszélesedik előttünk az ösvény, és megpillantom a durván faragott szürke köveket a lombok között. A bozót itt szabadon nő. Eszembe jut egy régi mesefilm: ezerszer visszapörgettem, amikor a boszorkány átka megfogan, és Csipkerózsika kastélyát körbefonják a tüskés indák. Ezek itt úgy fonódtak össze, hogy el lehet haladni köztük, mint egy alacsony árkád alatt. A nyakunkat behúzva lépünk át. A rövid, kővel kirakott ösvény a túloldalon egy vénséges faajtóhoz vezet. Ott kifújjuk magunkat.

– Készen állsz? – suttogom.

Taylor kihúzza magát, és biccent.

– Készen.

Belökjük az ajtót, amely, bár egyértelműen nagyon régi, olajozottan fordul. Némán nyílik meg a kápolnába vezető út. Odabent sötét van, a vastag falak elnyelik a világ hangjait. Óvatosan becsukjuk az ajtót, és várunk egy percet, hogy a szemünk alkalmazkodjon a helyiség túlsó végében álló gyertyák remegő fényéhez. Az ember azt hihetné, hogy igazi templom ez, nem csak színtér valami más számára. Talán éppen ez a lényeg.

Követem Taylort a padok között, és megállok az oltár előtt. Jó kislányos, katolikus neveltetésem miatt térdet-fejet hajtok, mielőtt egy másik faajtó előtt beérném Taylort. Ez az oltár mögül nyílik abba a helyiségbe, ahová a mise végeztével tér vissza a pap. Csendben lépjük át a küszöböt. Helytelennek érzem, mint mindig, de emlékeztetem magam, hogy ez nem igazi templom. Lehajtott fejjel surranok el a többiek előtt. A helyiség távolabbi végében állunk meg, egy fapad előtt. Az emlékezetemben felvillan az utolsó alkalom, amikor itt jártam. A kopott kőpadlón tócsákban állt a víz. Morgan arca kifejezéstelen, a szája elkékült…

Erősen megrázom a fejemet. Nem. Most nem. Az orvos figyelmeztetett, hogy ilyesmi előfordulhat, ha visszatérek a Mortonba, de nem vártam ennyi felvillanást ilyen hamar.

Lecsúsztatom a vállamról a blézeremet, gondosan egy kampóra akasztom, és végighúzom az ujjamat a kis ékköves kitűzőn, amelyet a szívem feletti belső zsebre erősítettem. Elmosolyodom, amikor felidézem, milyen volt megtalálni a párnámon; a kis tű átszúrta a papírt, amely vadászatra hívott. Lesimítom a szoknyámat, ellenőrzöm, hogy a blúzom gondosan be van-e tűrve. Nem mintha bárki látná. Csak ekkor veszem kézbe a hosszú, összehajtott köpenyt a padról, és áthúzom a fejemen. A blézeremről leveszem a kis, koponya alakú kitűzőt; az ékkövek szúrják az ujjamat, miközben a köpenyemre erősítem. A vastag bársony leomlik körém, eltakarja az egyenruhámat, ráncot vet a földön. Hátrasimítom a hajamat, a fülem mögé tűröm, majd felhúzom a csuklyát, ami árnyat vet az arcomra. Taylorra nézek, akit ugyanolyan köpeny rejt. Őt és még fél tucat egyforma alakot követve lesétálok egy árnyékos sarokból nyíló lépcsőn.

A kriptába.

Az utolsó lépcsőfokig követem a menetet. Mint általában, én vagyok az utolsó. Megvárom, hogy mindenki elfoglalja a helyét, és amikor rám kerül a sor, megállok a kissé emelt kőpárkányon. A párkány kört formál, amelyből küllőszerű kőösvények vezetnek a középpont felé. Felülről keréknek látszik. A köpenyem túl hosszú, a padlón álló többujjnyi vízben ázik az alja; az átnedvesedett bársonytól a bokám is fázik, mintha hideg ujjak kapaszkodnának belém. Kizavarom a fejemből a gondolataimat, és végre fellépek a saját emelvényemre a körben.

Nagyon igyekszem figyelmen kívül hagyni a középen heverő holttestet.

TARTALOM

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

Projektvezető Fehér Zoltán

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Kovács Kinga Csenge

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 599 868 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Creepster – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License