A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lauren Weisberger: Revenge Wears Prada

HarperCollinsPublishers, London, 2013

Fordította: Sóvágó Katalin

A könyvet tervezte: Malum Stúdió / Szabó Vince

Copyright © Lauren Weisberger, 2013

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2014

Copyright © GABO Kiadó, 2014

ISBN 978-963-689-947-9

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

1. FEJEZET

AMÍG CSAK ÉL

Hidegen, kérlelhetetlenül zuhogott az eső, és mivel a szél összevissza lobogtatta a vízfüggönyöket, úgyszólván semmi hasznát sem lehetett venni esernyőnek, esőkabátnak és esőcsizmának. Nem mintha Andynél bármelyik is lett volna. Kétszáz dolláros Burberry esernyője nem volt hajlandó kinyílni, és eltört, amikor erőltette; a csuklya nélküli, nagygalléros nyúlszőrme kisbunda fantasztikusan kiemelte a derekát, de nem védte meg a dermesztő hidegtől; a mutatós, vadonatúj, velúr Prada tűsarkúnak vidám fukszialila színe volt, de a lábfeje nagyobb részét szabadon hagyta. A csőnadrágban is pucérnak érezte a vádliját, mert a bőr annyit ért a szélben, mint a selyemharisnya. Máris kezdett szürke latyakká olvadni a negyvencentis hó, amely elborította New Yorkot, és Andy ezredszer is azt kívánta, bár ne kellene itt élnie.

Egy taxi, mintha csak őt akarná igazolni, áthajtott a sárgán, és rádudált Andyre, aki elkövette azt a szörnyű bűnt, hogy keresztül akart vágni az utcán. Uralkodott magán, hogy ne intsen be neki – ma már mindenki fegyverrel jár –, inkább összeszorította a fogát, és megmaradt a néma átkozódásnál. Cipősarkának magasságához képest egész szép tempóban tette meg a következő két-háromsaroknyi távolságot. Ötvenkettedik, Ötvenharmadik, Ötvennegyedik… már nincs is olyan messze, és legalább melegedhet egy-két percig, mielőtt visszarohanna az irodába. Egy forró kávé, sőt talán, de csak talán egy csokimorzsás keksz ígéretével vigasztalta magát, amikor váratlanul meghallotta valahonnan azt a csengést.

Honnan jön? Andy körülnézett, de a többi gyalogos mintha nem érzékelte volna a hangot, amely másodpercről másodpercre erősödött. Br-rrring! Br-rrring! Az a csengőhang. Megismerné akárhol, amíg csak él, bár meglepő, hogy még mindig gyártanak telefonokat ilyen hanggal. Egyszerűen csak rég nem hallotta, és… egyszerre jött vissza minden. Tudta, még mielőtt előhúzta volna a táskájából a telefonját, mit fog látni, de még így is sokkolta a két szó a kijelzőn: MIRANDA PRIESTLY.

Nem fog válaszolni. Nem bír válaszolni. Mély lélegzetet vett, kinyomta a telefont, visszadobta a táskájába. A készülék szinte azonnal ismét rákezdte a csörömpölést. Andy pulzusa felgyorsult, és egyre nehezebben kapott levegőt. Kilégzés, belégzés!, parancsolta magának, és leszegte az állát, hogy védje az arcát a havas eső korbácsától. Csak menj! Két sarok sem választotta el az étteremtől – már látta is, mint egy meleg fényben izzó ígéretet –, amikor egy különösen rosszindulatú széllökés megtaszította. Elvesztette az egyensúlyát, és egyenesen belelépett a manhattani tél egyik legcsúnyább részébe: egy földből, vízből, sóból, és az ég tudja, mi mindenből habart, fekete, kásás pocsolyába, amely olyan piszkos, jeges, és megdöbbentően mély volt, hogy tehetetlenül bele kellett süllyedni.

Mint ahogy Andy is belesüllyedt a járda és az úttest közötti pokolkútba. Kecsesen megállt fél lábon, mint egy flamingó, a másikat imponáló elszántsággal jó harminc-negyven másodperc hosszan tartotta a vizenyős mocsok fölött, miközben fontolgatta, mit tegyen. Az emberek széles ívben kikerülték őt és a szortyogós tavacskát, amelybe csupán a térdig érő gumicsizmát viselő vakmerők gázoltak bele, ám senki sem nyújtott segítő kezet. Miután megállapította, hogy egyetlen irányban sem ugorhat ki a széles tócsából, Andy erőt gyűjtött az újabb hidegsokkhoz, és leengedte a bal lábát a jobb mellé. A jeges víz felrohant a lábfején, és megállapodott a bokája fölött, a lila cipő után még a bőrnadrágból is elnyelve jó tíz centimétert. Majdnem elsírta magát.

A cipője és a nadrágja tönkrement, a lábát el fogja veszíteni, mert úgyis lefagy, a mocsárból nem szabadulhat, legfeljebb ha kilábal belőle, és csak arra bír gondolni: ez a büntetésed, amiért blokkoltad Miranda Priestlyt!

De nem foglalkozhatott a nyomorúságával, mert amint elvergődött a járdáig, és megállt, hogy felmérje a károkat, ismét megszólalt a telefonja. Vakmerőség – sőt fenegyerekség – volt, hogy nem fogadta az első hívást, de nem teheti meg még egyszer. Csöpögve, vacogva, a könnyeivel küzdve rábökött a kijelzőre, és azt mondta: – Halló.

– Ahn-dre-ah? Te vagy az? Egy örökkévalóság óta elmentél. Nem kérdem meg még egyszer. Hol. Van. Az. Ebédem? Nem tűröm, hogy így várassanak.

Hát persze, hogy én vagyok, gondolta Andy. Az én számomat tárcsáztad. Ki más vehette volna fel?

– Ne haragudj, Miranda. Borzasztó idő van idekint, de igyekszem a tőlem…

– Elvárom, hogy haladéktalanul itt légy. Ennyi. – Mielőtt Andy egyetlen szót szólhatott volna, a vonal megszakadt.

Bár a víz a cipőjében az elképzelhető leggusztustalanabb módon cuppogott a lábujjai között, és ebben a tűsarkúban száraz időben is nehéz volt járni, és a felfagyott járda másodpercről másodpercre jobban csúszott, Andy futásnak eredt. A tőle telhető legnagyobb sebességgel megtett egysaroknyi távolságot, és már csak egyet kellett volna, amikor a nevét kiáltotta valaki.

Andy! Andy, állj meg! Én vagyok az! Ne fuss tovább!

Ezt a hangot mindenütt felismerte volna. De hogy kerül ide Max? Erre a hétvégére elutazott valahova az állam északi részébe valamilyen okból, amely elmosódott Andy emlékezetében. Vagy mégsem? Megállt, hátrafordult, kereste Maxet.

Ide, Andy!

És ekkor meglátta a vőlegényét sűrű, sötét hajával, fényes zöld szemével és markáns jóképűségével egy hatalmas, fehér ló hátán. Andy nem szerette különösebben a lovakat, amióta másodikos korában leesett egyről, és eltörte a jobb csuklóját, bár ez egészen barátságosnak tűnt. A férfi látványa olyan önkívületbe hozta, hogy meg sem kérdezte, mit keres Max fehér lovon Manhattanben, egy hóvihar kellős közepén.

Max a gyakorlott lovas hanyagságával ugrott le az úttestre; Andy nem emlékezett, mondta-e valaha, hogy pólózik. Három hosszú lépéssel ott termett a lánynál, és a legforróbb, leggyönyörűségesebb öleléssel szorította magához. Andy elernyedt a megkönnyebbüléstől.

– Szegény szívem – mormolta a férfi, ügyet sem vetve a lóra és a szájtátókra. – Halálra fázhattál már idekint!

Kettejük között felvisított egy telefon – az a telefon. A lány kapkodva szétnyitotta.

– Ahn-dre-ah! Nem tudom, hogy a „haladéktalanul” szó melyik részét nem érted, de…

Andy egész testében remegett, amikor Miranda éles hangja belefúrt a fülébe, de mielőtt megmoccanhatott volna, Max kivette a kezéből a telefont, lenyomta a képernyőn a „vége” szót, azután tökéletes pontossággal célozva beledobta a készüléket a pocsolyába, amely korábban beszippantotta Andy lábát.

– Végeztél vele, Andy – mondta, és egy nagy pehelydunnát borított a menyasszonya vállára.

– Jaj, istenem, Max, hogy tehettél ilyet! Így is késésben vagyok! Még az étteremig sem jutottam el, és Miranda megöl, ha nem érek vissza időben az ebédjével…

– Pszt! – Max rátette két ujját a lány ajkára. – Most már biztonságban vagy. Velem vagy.

– De már tíz perccel múlt egy, és ha Miranda nem…

Max a lány hóna alá nyúlt, könnyedén a levegőbe emelte, óvatosan felültette oldalvást a fehér lóra, amelyet közlése szerint Banditának hívtak.

Andy sokkolt némasággal nézte, ahogy Max leveszi az ő lucskosra ázott cipőjét, és a járdára dobja. Sporttáskájából – amelytől sose vált meg – kiemelte Andy kedvenc, mamusz fazonú, birkagyapjúval bélelt papucsát, és felhúzta menyasszonya vörösre fagyott lábára. A lány térdére borította a pehelytakarót, a saját kasmírsáljával bugyolálta be Andy fejét és nyakát, a kezébe nyomott egy rozsdamentes termoszt, amelyben, mint mondta, különlegesen tömény, forró, fekete csokoládé van. Andy kedvence. Utána fantasztikusan sima mozdulattal felszállt a lóra, és megragadta a kantárt. Mielőtt Andy megmukkanhatott volna, ügetni kezdtek a Hetedik sugárúton, amelyet a rendőri kíséret megtisztított előttük a járművektől és a gyalogosoktól.

Óriási megkönnyebbülés volt érezni a meleget és a szeretetet, Andy mégsem szabadulhatott a pániktól, amiért nem teljesítette Miranda utasítását. Ki fogják rúgni, az fix, és ez még nem is a legrosszabb. Mi van, ha Miranda annyira bedühödött, hogy határtalan befolyását felhasználva megakadályozza, hogy Andy bárhol is munkát kapjon? Mi van, ha elhatározta, hogy móresre tanítja a titkárnőjét, és megmutatja neki, mi történik, ha valaki csak úgy faképnél hagyja – nem egyszer, de kétszer is – Miranda Priestlyt?

– Vissza kell mennem! – kiáltotta bele a szélbe, amikor az ügetés átcsapott vágtába. – Max, fordulj meg, vigyél vissza, nem…

– Andy! Hallasz, édesem? Andy!

A lány szemhéja felpattant. Csak annyit érzékelt, hogy mindjárt kiugrik a szíve.

– Nincs semmi baj, bébi. Most már biztonságban vagy. Csak álom volt, méghozzá úgy látom, borzasztó rossz álom – duruzsolta Max, hűvös tenyerébe fogva a lány arcát.

Andy felkönyökölt. Reggeli napfény szűrődött be a szoba ablakán. Nem volt havazás, se ónos eső, se ló. A lába csupasz volt, de jó meleg a bársonyosan puha paplan alatt, és jólesett odasimulni Max erős testéhez. Mélyet lélegzett, beszívta a férfi leheletének, bőrének, hajának illatát.

Csak álom volt.

Körülnézett a hálószobában. Úgy érezte, mintha félig még aludna, a feje zavaros volt, mert nem a megszokott időben ébresztették. Hol vannak? Mi történik itt? Az ajtóra kellett pillantania, amelyen a frissen vasalt, isteni Monique Lhuillier ruha lógott, csak arról jutott eszébe, hogy az ismeretlen szoba tulajdonképpen az esküvői lakosztály – az ő lakosztálya –, és ezen az esküvőn ő a menyasszony! Menyasszony! Úgy dobta fel magát az ereibe lövellő adrenalintól, hogy Max felkiáltott meglepetésében.

– Miről álmodtál, bébi? Remélem, nem volt köze a mai naphoz.

– Szó sincs róla. Csak a régi kísértetek. – Maxhez hajolt, hogy megcsókolja. Stanley, a máltai pincsijük, közéjük fúrta magát. – Hány óra? Várj csak, mit keresel te itt?

Max azzal a vásott vigyorral nézett rá, amit Andy úgy szeretett, majd lekászálódott az ágyról, és a lány, mint mindig, akaratlanul megcsodálta a férfi széles vállát, lapos hasát. Olyan teste volt, mint egy huszonöt évesnek, illetve annál is jobb: nem az az eltúlzottan izmos fajta, de tökéletesen feszes és atletikus.

– Hat óra van. Két órája jöttem – mondta, és belebújt flanel pizsamanadrágjába. – Rám tört a magány.

– Hát pedig jobb lesz, ha eltűnsz, mielőtt észrevesz valaki. Anyád szörnyű nagy ügyet csinált belőle, hogy ne találkozzunk az esküvő előtt.

Max kihúzta az ágyból a lányt, és magához ölelte.

– Akkor ne mondd meg neki, de nem voltam hajlandó kibírni egy egész napot nélküled.

Andy bosszankodást színlelt, bár titokban – főleg a lidércnyomás miatt – örült, hogy Max beosont hozzá egy kis összebújásra.

– Na, jó! – sóhajtott színpadiasan. – De meg ne lássanak, amikor visszamész a szobádba! Kiviszem sétálni Stanley-t, mielőtt megrohanna a tömeg.

Max a lány testéhez szorította a medencéjét.

– Még korán van. Ha sietünk, biztosan…

– Indíts! – nevetett Andy.

Max ismét megcsókolta, ezúttal gyengéden, mielőtt kisurrant a lakosztályból.

Andy felkapta Stanley-t, és puszit cuppantott a pincsi nedves orrára.

– Na végre, Stan! – A kutya lelkesen csaholt, és szabadulni próbált; Andynek le kellett tennie, nehogy Stanley összekarmolja a karját. Néhány kellemes másodpercre sikerült elfelejtenie az álmot, de az gyorsan visszatért, teljes valósághű részletességében. Andy mélyen beszívta a levegőt, és elővette a gyakorlati eszét. Esküvői idegbaj. Klasszikus szorongásos álom. Nem több, nem kevesebb.

Reggelit hozatott a szobapincérrel, megetette Stanley-t rántottával és pirítóssal, miközben fogadta az izgatott hívásokat az anyjától, a nővérétől, Lilytől, Emilytől, akik alig várták, hogy hozzáfoghassanak a készülődéshez, azután felcsatolta a pórázt Stanley-re, hogy tegyenek egy gyors sétát a csípős októberi időben, mielőtt túlságosan felmelegszik az idő. Kissé feszélyezte, hogy a leánybúcsújára kapott frottír mackónadrágot kell viselnie, a fenekén a harsogó rózsaszín ARA felirattal, bár titokban büszke is volt rá. Baseballsapka alá rejtette a haját, befűzte a tornacipőjét, magára kapott egy Patagonia pulóvert, és csodával határos módon sikerült úgy kijutnia a hatalmas Astor Court Estate Szállodából, hogy egy élő lélekkel sem találkozott. Stanley olyan boldogan szökdécselt, ahogyan csak bírt a kurta lábacskáin, és húzta a lányt a telek határát jelző fasor felé, ahol már az ősz színeiben lángoltak a levelek. Majdnem harminc percet sétáltak, elég hosszú ideig ahhoz, hogy feltűnjön a távollétük, és noha a levegő friss volt, a dimbes-dombos vidék gyönyörű, és Andyben pezsgett az esküvői izgalom, mégsem verhette ki a fejéből Miranda képét.

Hogy képes még mindig kísérteni? Majdnem tíz éve, hogy Andy elmenekült Párizsból és Miranda titkárnőjének lélekölő robotjától a Runwaynél. Felnőtt az óta a rettegett év óta, ugye? Minden megváltozott, ráadásul jó értelemben. A Runwayt követő első években szabadúszó volt, de büszkeségére sikerült állandó munkatárssá kinőnie magát a Boldogan éltek, míg meg nem haltak esküvői blognál. Pár évvel és több tízezer szóval később sikerült beindítania saját magazinját, a gyönyörű, csillogó, elegáns Plunge-ot, amely immár a harmadik évfolyamot éri meg, és minden baljóslat ellenére nyereséges. Már kezdik felterjeszteni díjakra, és a hirdetők az ajtajukon dörömbölnek. Most pedig, ennyi szakmai siker után még férjhez is megy! Max Harrisonhoz, a néhai Robert Harrison fiához, a legendás Arthur Harrison unokájához, aki rögtön a nagy gazdasági világválság után megalapította a Harrison Kiadóvállalatot, majd a Harrison Médiakonszernné, az Egyesült Államok egyik legtekintélyesebb és legnyereségesebb vállalkozásává fejlesztette. Max Harrison, akit régóta a legkívánatosabb partik közé sorolnak, aki New York Tinsley Mortimerjeivel és Amanda Hearstjeivel meg valószínűleg a húgaikkal, unokatestvéreikkel és barátnőikkel is járhatott, az ő vőlegénye! Délután polgármesterek és cápák jönnek ide, csak hogy megéljenezhessék az ifjú örököst és az új asszonyt. No és mi benne a legjobb? Az, hogy ő szereti Maxet. Max az ő legjobb barátja. Bálványozza őt, meg tudja nevettetni, és becsüli a munkáját. Ugye, milyen nagy igazság, hogy New Yorkban akkor nősülnek a férfiak, amikor készen állnak rá? Max alig pár hónappal a megismerkedésük után szóba hozta a házasságot. Azóta eltelt három év, és ma meglesz itt az esküvőjük. Andy megszidta magát, amiért egyetlen másodpercet is pazarol egy ilyen nevetséges álomra, és visszavitte Stanley-t a lakosztályába, ahol addigra kisebb asszonyhad repesett és kárált fejvesztetten, hogy csak nem szökött meg az ara. Egyszerre és hangosan lélegeztek fel, amikor Andy belépett. Nina, az esküvőtervező tüstént osztogatni kezdte parancsait.

A következő órák egybefolytak; zuhany, főnözés, hajcsavarás, szempillafestés, annyi alapozó, amennyi egy pattanásos kamasz bőrét is kisimította volna. Valaki munkába vette Andy lábkörmeit, egy másik az alsóruhát hozta, egy harmadik a rúzs színéről folytatott megbeszéléseket. Mire felocsúdott, Jill, a nővére már a magasba is emelte az elefántcsontszínű kreációt, a következő másodpercben Mrs. Sachs összehúzta a lánya hátán a finom selymet, majd belecipzárazta Andyt a ruhába. A nagyanyja kotkodácsolt gyönyörűségében. Lily sírt. Emily becsempészett egy cigarettát a nászutaslakosztály fürdőszobájába, mert azt hitte, hogy ott nem veszik észre. Andy igyekezett magába szívni, ami történt. Azután magára maradt. Mielőtt be kellett volna vonulnia a fényes bálterembe, pár percre egyedül hagyták, ki-ki elment öltözködni. Merev tartásban gubbasztott egy vastagon kipárnázott antik széken, és megpróbált vigyázni, nehogy akár egyujjnyira is meggyűrje a ruháját. Nem egészen egy óra múlva férjes asszony lesz, örök hűséget esküsznek egymásnak Maxszel. Szinte felfoghatatlan!

A lakosztályban megszólalt a telefon. Max anyja volt az.

– Jó reggelt, Barbara – mondta Andy annyi melegséggel, amennyi kitelt tőle. Barbara Anne Williams Harrison, az Amerikai Forradalom Leánya, aki a Függetlenségi Nyilatkozat nem egy, de két aláíróját számíthatta az ősei közé, mindazon jótékonysági bizottmányok állandó tartozéka, amelyek számítanak a manhattani jó társaságban, az Oscar Blandivel fésültetett frizurájától a Chanel papucscipőjéig maga volt a tökéletes udvariasság a leendő menye iránt. Tökéletesen udvarias volt mindenkihez. De nem volt érzelmes. Andy igyekezett, hogy ne vegye zokon, és Max biztosította, hogy csak képzelődik. Kezdetben arra gyanakodott, hogy Barbara őt is csak múló szeszélynek tartja. Később meggyőzte magát, hogy Barbara és Miranda ismeretsége mérgezett meg minden reményt, hogy valaha is közel kerülhessen az anyósához. Végül rájött, hogy Barbara egyszerűen csak ilyen: hűvösen udvarias mindenkihez, még a saját lányához is. Andy el sem tudta képzelni, hogy „mamának” szólítsa ezt az asszonyt. Nem mintha az valaha is felajánlotta volna…

– Szervusz, Andrea. Most jutott eszembe, hogy oda sem adtam a nyakláncot. Annyit futkostam délelőtt a szervezés miatt, hogy későn keríthettem sort a fodrászra és a kozmetikusra. Azért telefonálok, mert egy velúrtokban van Max szobájában, annak az utálatos sporttáskájának az oldalzsebében. Nem akartam ott hagyni a személyzet orra előtt. Te talán több sikerrel győzhetnéd meg a fiamat, hogy használjon valami méltóbbat. Isten a megmondhatója, ezerszer is próbálkoztam, de egyszerűen nem akar…

– Köszönöm, Barbara. Azonnal elhozom.

– Nehogy megtedd! – vijjogta az asszony. – Nem találkozhattok a szertartás előtt, az balszerencsét jelent! Küldd oda anyádat vagy Ninát. Akárkit. Rendben?

– Természetesen – válaszolta Andy. Letette a kagylót, kiment a folyosóra. Idejében megtanulta, hogy könnyebb, ha mindenben helyesel Barbarának, utána pedig azt teszi, ami neki tetszik. Vitatkozással nem jutott sehova. Pontosan ezért visel Harrison-ékszert, hogy „valami antik” is legyen rajta, nem pedig azt, amit a saját családjától kapna. Barbara ragaszkodott hozzá. A Harrisonok hat nemzedéke használta már esküvőkön azt a nyakéket. Andy és Max sem tehet mást.

Max lakosztályának ajtaja résnyire nyitva állt, a belépő lány hallotta a fürdőszobából a zuhany suhogását. Jellemző, gondolta. Én öt órája készülődöm, ő pedig csak most áll be a zuhany alá!

– Max? Én vagyok az. Ki ne gyere!

– Andy? Mit keresel te itt? – kiáltotta Max a fürdőszoba csukott ajtaja mögül.

– Csak elhozom a mamád nyakékét. Ki ne gyere, oké? Nem akarom, hogy láss a menyasszonyi ruhámban.

Benyúlt a táska első zsebébe. Velúrdobozt nem talált, csak egy összehajtott papírt.

Krémszínű, vastag levélpapír volt, amelybe Barbara monogramját domborították díszes sötétkék betűkkel. Barbara annyi levélpapírt vásárolt, hogy a Dempsey & Carrollt mondhatni ő tartotta meg a piacon; ugyanazt a típust használta születésnapi gratulációkhoz, köszönőlevelekhez, vacsorameghívásokhoz, kondoleálásokhoz negyven év óta. Régimódian előírásos volt, és inkább meghalt volna, semhogy otromba e-mailt vagy – borzalom! – SMS-t küldjön valakinek. Logikus, hogy a tulajdon fiának is hagyományos, kézzel írott levelet küld az esküvője napján. Andy épp össze akarta hajtani, hogy visszacsúsztassa a zsebbe, amikor megakadt a szeme a saját nevén, és mielőtt átgondolhatta volna, mit tesz, már olvasni is kezdte:

Kedves Maxwell!

Tudhatod, hogy tőlem telhetően igyekszem tiszteletben tartani a magánszférádat, ám ennyire fontos kérdésekben nem hallgathatok. Korábban is szóvá tettem aggályaimat, de te mindannyiszor kérleltél, hogy gondoljam át őket. Most azonban, mivel küszöbönáll az esküvőd, úgy érzem, nem halogathatom tovább, hogy nyíltan és egyértelműen ismertessem álláspontomat.

Könyörögve kérlek, Maxwell, ne vedd feleségül Andreát.

Ne érts félre, Andrea kellemes teremtés, nem kétséges, hogy egyszer majd kellemes felesége lesz valakinek. De te, drágám, annyival többet érdemelsz! Megfelelő családból kell feleséget választanod, nem egy felbomlott családból, ahol Andrea mást sem ismert, csak válást és bánatot. Olyan lányt kell választanod, aki megérti hagyományainkat, életmódunkat, aki segít átadnod a Harrison nevet a következő nemzedéknek, főleg pedig olyat, aki többre tart téged és gyermekeidet a saját önző becsvágyánál. Nagyon meg kell gondolnod, hogy olyan feleséget akarsz-e, aki újságokat szerkeszt és üzleti utakra jár, vagy olyasvalakit szeretnél, aki önzetlenül a magáévá teszi a Harrisonok filantrópiáját. Nem olyasvalakit szeretnél-e inkább, akinek fontosabb a családod, mint az önmegvalósítás?

Megmondtam én neked, hogy előjel volt váratlan találkozásod Katherine-nel a Bermudákon. Ó, milyen örömmel mesélted, hogy viszontláthattad! Kérlek, ne kicsinyeld le ezeket az érzéseket. Még semmi sem dőlt el, még nem késő. Nyilvánvaló, hogy mindig is imádtad Katherine-t, és még ennél is nyilvánvalóbb, hogy tökéletes élettársad lenne.

Mindig olyan büszke lehettem rád. Tudom, hogy apád is letekint most ránk, és szurkol neked, hogy helyesen cselekedjél.

Szívem minden szeretetével:

Anya

A vizet elzárták. Andy összerezzent, a padlóra ejtette a levelet. Amikor utánakapott, észrevette, hogy reszket a keze.

– Ott vagy még, Andy? – kiáltotta Max az ajtó mögül.

– Igen, de… várj, mindjárt megyek – sikerült kinyögnie.

– Megtaláltad?

A lány nem válaszolt azonnal, mert nem tudta, mit mondjon. Mintha kiszippantották volna a szobából az oxigént.

– Igen.

Motoszkálás hallatszott, a kézmosóban megengedték, majd elzárták a vizet.

– Elmentél már? Ki kell jönnöm öltözni!

Kérlek, ne vedd feleségül Andreát. Fülében dübörgött a vér. Ó, milyen örömmel mesélted, hogy viszontláthattad! Most berohanjon a fürdőszobába, vagy kirohanjon az ajtón? Legközelebb akkor látja Maxet, amikor gyűrűt váltanak háromszáz ember – köztük Max anyja – előtt.

Valaki kopogtatott, mielőtt benyitott a lakosztályba.

– Andy! Te meg mit keresel itt? – kérdezte Nina, az esküvőszervező. – Jó ég, tönkreteszed a ruhád! Nem megígérted, hogy nem találkoztok a szertartás előtt? Ha ennyire nem tartod be, akár meg is csináltathatjuk előre a fényképeket! – Andyt az őrületbe kergette Nina örökös kerepelése. – Max, maradj a fürdőszobában! A menyasszonyod úgy áll itt, mint a szarvas az autó fénycsóvájában. Jaj, várjál, már csak egy másodperc! – Odarohant Andyhez, aki egyszerre próbált felállni és megigazítani a ruháját. – Na! – húzta fel a kezénél fogva Nina, majd lesimította a hableány-szabású, térdtől bővülő szűk szoknyát. – Most pedig gyere velem! És nincs több eltűnős szám, világos? Mi ez? – Kicsippentette Andy izzadt tenyeréből a levelet, és felemelte.

Andy szó szerint hallotta a dübörgést a bordái közül. Átfutott az agyán, hogy talán szívrohamot fog kapni. Nyitotta a száját, hogy mondjon valamit, ám ekkor felfordult a gyomra.

– Jaj, azt hiszem…

Nina mintegy varázsütésre, vagy talán tapasztalatainak köszönhetően, épp a megfelelő pillanatban varázsolta elő a szemetest, és olyan erősen odaszorította Andy arcához, hogy a lány érezte az álla alatt a műanyag bevonatú perem nyomását.

– No, no! – Nina hurutos nyávogása most különös módon megnyugtató volt. – Nem te vagy az első izgulós menyasszonyom, nem is te leszel az utolsó. Adjunk hálát a sorsnak, hogy nem ment rá a ruhádra! – Megtörölgette Max egyik pólójával Andy száját, aki ismét öklendezni kezdett a szagtól, holott eddig szerette a szappan és a bazsalikomos-mentás sampon bódító egyvelegét.

Ismét kopogtattak. Bevonult St. Germain, a híres fotós, csinos, fiatal asszisztensével.

– Le kell fotóznunk Max készülődését – közölte affektált, meghatározhatatlan kiejtésével. Szerencsére sem ő, sem az asszisztense nem nézett Andyre.

– Mi folyik ott? – kiáltotta a fürdőszobába rekesztett vőlegény.

– Max, maradj veszteg! – rikoltotta parancsolóan Nina. Andyhez fordult, aki nem tudta, meg bírja-e tenni a hatvan métert a lakosztályáig. – Retusálnunk kell a bőrödet, és… Jézus, a hajad!

– Szükségem van a nyakékre – suttogta Andy.

– Mire?

– Barbara gyémánt nyakékére. Várj! – Gondolkozz, gondolkozz, gondolkozz! Mit akart? Mit kell csinálnia? Kényszerítette magát, hogy visszamenjen ahhoz az ocsmány táskához.

Szerencsére Nina megelőzte, feltette a táskát az ágyra, gyorsan végigturkálta a zsebeket, és előhúzott egy fekete velúrdobozt, amelynek oldalára a Cartier szót gravírozták.

– Ezt kerested? Na, gyere, menjünk.

A lány tűrte, hogy kivonszolják a folyosóra. Nina utasította a fotósokat, hogy szabadítsák ki Maxet a fürdőszobából, és határozottan becsukta maguk mögött az ajtót.

Andy nem bírta elhinni, hogy Barbara ennyire utálja. Nemcsak azt nem akarja, hogy a fia feleségül vegye őt, de még választott is neki feleséget, Katherine-t, aki megfelelőbb, kevésbé önző. Aki, legalábbis Barbara szerint, elmenekült a fiától. Andy mindent tudott Katherine-ről. A von Herzog-vagyon örököse, ha jól emlékszik korai, szakadatlan guglizásaira, jelentéktelenebb osztrák hercegnőcske, akit a szülei Max elit connecticuti előkészítő iskolájába küldtek át bentlakónak. Katherine európai történelemből diplomázott az Amhersten, ahova az után vették fel, hogy a nagyapja – osztrák arisztokrata, a II. világháború idején náci szimpatizáns – annyi pénzt adományozott a főiskolának, hogy ott egy kollégiumot nevezzenek el a megboldogult feleségéről. Max azt állította, hogy Katherine túl prűd, túl illedelmes, általában túl udvarias. És unalmas. Túl maradi, túl nagy ügyet csinál a külsőségekből. Hogy akkor miért járt vele hosszabb-rövidebb megszakításokkal öt éven át, azt nem tudta megmagyarázni, de Andy mindig is gyanította, hogy nem ennyiből áll a történet. Úgy látszik, igaza volt.

Max akkor hozta szóba utoljára Katherine-t, amikor fel akarta hívni, hogy közölje vele az eljegyzését. Pár hét múlva érkezett egy gyönyörűen csiszolt Bergdorf ólomkristály tál meg egy kártya, amelyen örök boldogságot kívánt nekik. Emily, aki a férje, Miles révén ismerte Katherine-t, esküdözött, hogy Andynek semmi oka izgulni, mert Katherine unalmas, fád, és noha vitathatatlanul „jó dudái” vannak, Andy minden más szempontból különb. Andy azóta nem nagyon foglalkozott a kérdéssel. Mindenkinek van múltja. Ő talán büszke Christian Collinsworth-re? Szükségesnek tartotta-e, hogy részletesen beszámoljon Maxnek az Alexhez fűződő kapcsolatáról? Természetesen nem! De egész más az esküvőnk napján olvasni a leendő anyósunk levelét, aki azon istenkedik a vőlegényünknek, hogy vegye el inkább a régi barátnőjét. Azt a barátnőt, akit olyan nagy öröm volt viszontlátnia a bermudai legénybúcsún, és akit Max kényelmesen elfelejtett megemlíteni.

Megdörgölte a homlokát, gondolkozni próbált. Mikor írta Barbara ezt a mérgezett levelet? Miért tette el Max? És mi ez, hogy alig hat hete találkozott Katherine-nel, mégsem szólt róla Andynek egy szót sem, habár a legapróbb részletig beszámolt a barátaival közös golfozásokról, pecsenyesütésekről és napfürdőkről? Kell lennie magyarázatnak, kell, hogy legyen! De mi az?

2. FEJEZET

2009. HOGYAN SZERESSÜK MEG A HAMPTONOKAT?

Andy korábban presztízskérdést csinált belőle, hogy lehetőleg ne tegye be a lábát a Hamptonokba. A közlekedés, a tömeg, a nyomás, hogy kiöltözzön, klasszul mutasson és a megfelelő helyen legyen… egyik sem tűnt különösebben pihentetőnek. Bizonyosan nem kínált menekülést a városból. Jobb volt egyedül bent maradni, bolyongani a nyári utcai vásárokon, kifeküdni a Sheep Meadow-ra, biciklizni a Hudson partján. Bármelyik vendéglőbe besétálhatott asztalfoglalás nélkül, új, levegős városrészeket fedezhetett fel. Ha a nyári hétvégeken olvashatott, és jeges kávét iszogathatott mellé, cseppet sem érezte úgy, hogy bármiből kimaradna, amit Emily nem volt hajlandó elfogadni. Minden nyáron egy hétvégére kihurcolta Andyt a férje szüleinek a házába, és ragaszkodott hozzá, hogy Andy ismerje meg a hófehér partik és a pólómeccsek mesés élményét a Tory Burchnél ruházkodó nők társaságában, akik annyian voltak, hogy kitelt volna belőlük Long Island lakosságának fele. Andy minden nyáron megesküdött, hogy sose megy vissza, azután minden nyáron kötelességtudóan becsomagolt, elviselte az iránytaxit, és megpróbált úgy viselkedni, mintha remekül érezné magát ugyanazok között, akikkel hivatalos eseményeken találkozott a városban. Ám ez a hétvége más volt. Ez a hétvége eldöntheti a szakmai jövőjét.

Kurta kopogtatás után berontott Emily. Láthatólag nem tetszett neki, hogy Andy az egyik törülközővel a haján, a másikkal a karja alatt elterül a pompás paplanon, és reménytelenül bámulja a pukkadásig megtömött bőröndöt.

– Hogyhogy még nem öltöztél fel? Minden percben itt lehetnek a vendégek!

– Nincs egy rongyom, amit felvegyek! – kiáltotta Andy. – Nem értem én ezeket a hamptoniakat! Nem tartozom közéjük.

– Andy… – Emily medencecsontja majd’ átszúrta a lenge bíborszín selyemruhát a szorosan megcsavart, háromszoros arany láncöv alatt, amely a legtöbb nőnek a combját sem érte volna át. Barnára süttetett, hosszú, vékony lábán arany gladiátorszandált viselt, a lábkörmeit a ruhájával azonos árnyalatúra lakkozták.

Andy szemügyre vette barátnője tökéletesen főnözött haját, csillogó járomcsontját, halványrózsaszín ajakfényét.

– Remélem, ez valamiféle csillámos púder, nem a természetes ragyogásod – mondta kíméletlenül, és Emily arca felé intett. – Senki sem érdemli meg, hogy ilyen jól nézzen ki.

– Andy, tudod, milyen fontos a mai este! Miles egymillió lekötelezettjét csődítette ide, jómagam teljes egy hónapja vesződöm a virágárusokkal, a szállítókkal és a rohadt anyósommal! Tudod, milyen nehéz volt rábeszélni őket, hogy engedjék náluk tartani a vacsorát? Anyósom úgy sorolta a feltételeket, mintha tizenhét évesek lennénk, és orgiát akarnánk tartani, söröshordóval! Neked annyit kell tenned, hogy odajössz az alkalomhoz illően öltözve, kedvesen viselkedsz, erre tessék!

– Itt vagyok, nem? És mindent elkövetek, hogy kedves legyek. A háromból kettőben egyetérthetünk, nem?

Emily sóhajtott. Andy kénytelen volt elmosolyodni.

– Segíts rajtam! Segíts szegény, stílusfogyatékkal élő barátnődnek, hogy összeállíthasson valamit, ami legalább köszönő viszonyban van az illendőséggel; akkor talán elmegy egy csomó idegen között koldusnak! – Azért mondta, hogy kiengesztelje Emilyt, jóllehet ő is tudta, hogy sokat fejlődött a stílusa az elmúlt hét évben. Remélheti-e, hogy valaha is olyan jól fest majd, mint Emily? Természetesen nem, viszont nem is olyan, mint akit a kutya szájából húztak ki.

Emily felmarkolt egy csomó ruhát az ágyról, és elfintorodott.

– Pontosan mit akartál felvenni?

Andy belenyúlt a kupacba, és kihúzott egy sötétkék vászon ingruhát spárga övvel, egy hozzá illő, telitalpú spárgaszandállal. Egyszerű volt, sikkes, időtlen. Talán egy kicsit gyűrött, de mindenképpen illő az alkalomhoz.

Emily elfehéredett.

– Most hülyéskedsz?

– Nézd már meg ezeket a remek gombokat! Nem volt egy olcsó darab.

– Leszarom a gombokat! – visította Emily, és a falhoz vágta a ruhát.

– Ez egy Michael Kors! Az csak mond valamit!

– Ez egy Michael Kors strandruha, Andy! A modelljei ilyeneket viselnek a fürdőruha felett. Csak nem a neten rendelted a Nordstromtól?

Bosszankodva széttárta a karját, amikor Andy nem felelt.

Andy felsóhajtott.

– Nem lehetne, hogy csak segítesz? Meglehetősen magas a kockázata, hogy itt helyben visszabújok a paplan alá…

Emily azonnal ötödik sebességbe kapcsolt, arról motyogva, hogy mennyire reménytelen eset Andy, noha ő folyamatosan igyekszik iskolázni szabásban, fazonban, anyagban, stílusban… a cipőről nem is szólva! Mert a cipő a minden! Andy csak figyelte, ahogy feltúrja a ruhakazalt, kiemel néhány darabot, pofát vág, és kurtán-furcsán eldobja őket. Öt idegesítő perccel később szó nélkül eltűnt a folyosón, majd pár perc múlva visszajött egy gyönyörű, halványkék jersey maxiruhával és egy pompás, türkizköves, ezüst csillárfülbevalóval.

– Tessék. Ezüst szandálod van, ugye? Mert az enyémbe sose férnél bele.

– Abba sem férek bele – mondta Andy, és gyanakodva sandított a csodaszép ruhára.

– Dehogynem férsz. Eleve egy számmal nagyobbat vásároltam felfúvódás esetére, és a dereka redőzött. Bele kell férned.

Andy felnevetett. Olyan sok éve voltak barátnők Emilyvel, hogy szinte már észre sem vette az ilyen megjegyzéseket.

– Mi van? – Emily nem értette.

– Semmi. Tökéletes. Köszönöm.

– Oké, akkor öltözz! – Odalent, mintha Emily parancsának akarna nyomatékot adni, megszólalt a csengő. – Az első vendég! Rohannom kell. Legyél bűbájos, faggasd ki a férfiakat a munkájukról, a nőket a jótékonykodásról. Ne hozd szóba a magazint, csak ha direkt rákérdez valaki, mert ez igazából nem üzleti vacsora.

– Nem igazán üzleti vacsora? Nem azért tartják, hogy mindenkit feltartóztassunk, és a pénzét követeljük?

Emily ingerülten fújt egyet.

– Igen, de csak később. Előbb úgy kell tennünk, mintha csak csevegnénk és szórakoznánk. Most az a legfontosabb, hogy lássák, mennyire okos, felelősségteljes nők vagyunk egy príma ötlettel. A legtöbben Miles barátai lesznek Princetonból. Egy csomó gazdag pasi, akik imádnak befektetni a médiába. Mondom, Andy, mosolyogj sokat, mutass érdeklődést irántuk, hozd a szokott imádni való formádat, viseld ezt a ruhát, és sínen vagyunk!

– Mosolyogjak, érdeklődjek, legyek imádni való. Vágom. – Andy legöngyölte a fejéről a törülközőt, és fésülködni kezdett.

– Ne felejtsd el, az egyik szomszédod Farooq Hamid lesz, aki nemrég került be az ötven legnyereségesebb befektető közé, a másik Max Harrison, a Harrison Médiakonszern elnök-vezérigazgatója.

– Akinek most halt meg az apja? Valamikor az elmúlt hónapokban? – Eszébe jutott a tévéközvetítés a temetésről, és az újságcikkek, amelyek két napon át dicsőítették és magasztalták azt az embert, aki minden idők egyik legnagyobb médiabirodalmát hozta létre, mielőtt közvetlenül a 2008-as válság előtt halmozni kezdte a rettenetesen rossz befektetéseket – beszállt Madoff piramisjátékába, politikailag robbanékony övezetekben akart kiaknázni olajmezőket –, és anyagi zuhanórepülésbe vitte a vállalatot. Senki sem tudta, mekkora lehet a cég vesztesége.

– Igen. Most Max vezeti a céget, és általános vélemény szerint eddig nagyon jó munkát végez. Márpedig ő csak egy dolgot szeret jobban a beruházásoknál kezdő médiavállalkozásokba: a beruházásokat olyan kezdő médiavállalkozásokba, amelyeket csinos nők irányítanak.

– Ó, Em, csak nem csinosnak neveztél? Mindjárt elpirulok, de komolyan.

Emily horkantott.

– Tulajdonképpen magamról beszéltem… Nézd, lent tudnál lenni öt perc múlva? Szükségem van rád! – mondta, majd kivonult.

– Én is szeretlek! – kiáltott utána Andy, aki már a pánt nélküli melltartóját keresgélte.

Ahhoz képest, hogy Emily mennyire kiverte a hisztit, a vacsora meglepően oldott hangulatú volt. Az Everett-ház hátsó udvarában felvert sátor a vízre nézett, nyitott oldalai beengedték a sós tengeri szellőt, a parányi mécsesek miriádjai diszkrét eleganciát kölcsönöztek az összejövetelnek. Látványos tengeri bőségtálat szervíroztak: kilós homárokat, citromos vajban úszó és fehérborban párolt kagylót rozmaringos rózsaburgonyával, cotija sajttal meghintett főtt kukoricával, hozzá puha, meleg zsömlét kosárszám, rengeteg jéghideg sört zöldcitrommal, fanyar Pinot Grigiót, és a legsósabb, legfinomabb margaritát, amit Andy valaha kóstolt.

Miután mindenki torkig lakott házi almás pitével és fagylalttal, kiballagtak a tűzhöz, amelyet az egyik felszolgáló gyújtott meg a pázsit szélén, odakészítve mellé a pillecukrok széles választékát, bögrékben a forró csokoládét és a mennyeien puha, bambuszkasmírból kötött, könnyű nyári takarókat. Folytatódott az ivás és a nevetés, hamarosan útjára indult néhány füves cigaretta. Andy észrevette, hogy egyedül ő és Max Harrison hárították el a cigit, amikor rájuk került a sor. Harrison kimentette magát, és a ház felé indult, Andy pedig akaratlanul követte.

– Ó, helló – mondta váratlanul elbátortalanodva, amikor utolérte a nappali előtt, a széles teraszon. – Csak a… hm, a mosdót keresem.

– Andrea, ugye? – kérdezte Harrison, noha három órán át ültek egymás mellett a vacsoránál. Max a bal oldali szomszédjával csevegett, valami orosz fotómodellből lett feleséggel, aki láthatólag nem értett angolul, de eleget kacarászott és csattogtatta a szempilláját, hogy lekösse Maxet. Andy is csevegett Farooq-kal, vagy legalábbis végighallgatta, ahogyan dicsekszik mindenével, a Görögországban megrendelt új jachtjától a róla megjelent legújabb méltatásig a Wall Street Journalban.

– Kérem, szólítson Andynek.

– Hát akkor Andy. – Max a zsebébe nyúlt, előhúzott egy csomag Marlboro Lightot, és a lány felé nyújtotta, aki, noha évek óta nem cigarettázott, gondolkodás nélkül kivett egy szálat.

Max szótlanul tüzet adott neki, majd ő is rágyújtott.

– Remek a parti – mondta, miután kifújták az első hosszú füstpászmát. – Maguk lányok igazán kiváló munkát végeztek.

Andy kénytelen volt elmosolyodni.

– Kösz – válaszolta –, de elsősorban Emily érdeme.

– Hogyhogy nem szív? Mármint gandzsát.

Andy csak nézett.

– Észrevettem, hogy rajtam kívül maga volt az egyetlen, aki nem… kért.

Jóllehet ez csak egy dekk volt, Andynek mégis hízelgett, hogy Max Harrisonnak valami feltűnt benne. Úgy ismerte Maxet, mint Miles egyik legjobb barátját a bentlakásos iskolából, egy nevet a pletykarovatokból és a sajtóblogokból. Emily a biztonság kedvéért tájékoztatót tartott neki Max aranyifjúi múltjáról: tucatjával fogyasztja a csinos, buta lányokat, és képtelen elkötelezni magát valaki „komoly” mellett, noha nagyon értelmes, jó fiú, hűséges barát, és szenvedéllyel csügg a családján. Emily és Miles azt jósolták, hogy Max negyvenéves koráig marad agglegény; amikor a basáskodó anyja már túl erőszakosan fogja követelni, hogy produkáljon egy unokát, feleségül vesz egy huszonhárom éves bombázót, aki imádattal néz fel rá, és sohasem szól bele semmibe, amit a férje tesz vagy mond. Andy mindezt tudta – jól odafigyelt, maga is végzett némi kutatást, ami igazolni látszott Emily állításait –, valamilyen meghatározhatatlan okból mégis hamisnak érezte a jellemzést.

– Nem érdekes. A főiskolán én is szívtam, mint mindenki, de sosem ízlett igazán. Olyankor elsompolyogtam a szobámba, néztem magamat a tükörben, leltárt készítve összes rossz döntésemről és fogyatékaimról.

Max mosolygott.

– Elég vacakul hangzik.

– Egyszerűen rájöttem, tudja, hogy épp elég nehéz az élet. Nem kell, hogy még az állítólagos szabadidős drog is elszomorítson.

– Nagyon józan meglátás.

– És maga?

Max hallgatott, majdnem úgy, mintha azt fontolgatná, melyik változattal hozakodjon elő a lánynak. Erős Harrison-állán megfeszült az izom, sötét szemöldökét összehúzta. Nagyon hasonlított a képekre, amelyek az apjáról jelentek meg a sajtóban. Amikor találkozott a tekintetük, ismét elmosolyodott, csak most egy cseppnyi bánat is vegyült a mosolyába.

– Az apám nemrég halt meg, a hivatalos magyarázat szerint a májrák vitte el, valójában a májzsugor. Végigitta az életét, amelynek nagyobb részében még így is rendkívül profinak bizonyult, már amennyiben profizmusnak nevezhető, ha valaki minden este berúg, de az utóbbi néhány évben, a válság és néhány súlyos üzleti melléfogás miatt már nem annyira. Én is rendesen ittam az egyetemen. Öt év után kezdett elvadulni a dolog, úgyhogy abbahagytam. Se ital, se drog, csak ez a koporsószög, amiről egyszerűen nem bírok leszokni…

Ettől, hogy szóba hozta, Andynek eszébe jutott, hogy Max csak ásványvizet ivott a vacsoránál. Akkor nem tulajdonított neki jelentőséget, de most, hogy tudta az okát, kedve támadt átölelni a férfit.

Nagyon belemerülhetett a gondolataiba, mert Max azt mondta: – Gondolhatja, milyen jó társaság vagyok az utóbbi időben a partikon. Andy felnevetett.

– Én arról voltam híres, hogy angolosan leléptem, mert jobban szerettem, ha otthon nézhetek filmet mackónadrágban. Ivás ide vagy oda, maga valószínűleg jobb társaság nálam.

Jóízűen diskuráltak még néhány percig, amíg el nem szívták a cigarettájukat. Miután Max visszakísérte a lányt a vendégekhez, Andy rádöbbent, hogy egyszerre szeretné felhívni magára Harrison figyelmét, és elkönyvelni kalandornak a férfit. Feltűnően jóképű, az vitathatatlan. Andy általában allergiás volt a vonzó csibészekre, de ma este mintha meglátott volna valami őszintét és sebezhetőt a külszín alatt. Végül is, Max nem volt köteles beszámolni az apjáról, vagy a saját problémáiról az ivással. Meglepően őszinte és természetes volt, márpedig Andy rendkívül vonzónak tartotta ezt a két tulajdonságot. De hát még Emily szerint is link alak, emlékeztette magát, és ez nem semmi, ha azt vesszük, hogy a barátnője Manhattan egyik leghírhedtebb partiarcához ment feleségül. Amikor Max kevéssel éjfél után búcsút vett tőle az arcára lehelt, szűzies csókkal és egy gépies „nagyon örültem”-mel, Andy azt mondta magának, hogy így a legjobb. Bőven vannak jó pasik a világon, nem kötelező leragadni egy görénynél, még akkor sem, ha imádni való, és tökéletesen édesnek és becsületesnek látszik.

Másnap betoppant a szobájába Emily, már reggel kilenckor káprázatosan, falatnyi fehér sortban, batikolt blúzban, toronymagas talpú platformszandálban.

– Megtennél nekem egy szívességet? – kérdezte.

Andy eltakarta a karjával a szemét.

– Az is beletartozik a szívességbe, hogy fel kell kelni? Mert tegnap este kiütöttem magam a margaritával.

– Arra emlékszel, hogy beszélgettél Max Harrisonnal?

Andy kinyitotta az egyik szemét.

– Persze.

– Most telefonált. Meghívott téged, engem és Milest a szülei házába korai ebédre, hogy megbeszéljük a Plunge részleteit. Azt hiszem, komolyan gondolja a befektetést.

– Ez fantasztikus! – mondta Andy, bár nem tudta, a meghívásra érti-e, vagy az anyagi támogatásra.

– Csakhogy Miles és én villásreggelire megyünk apósomékkal a klubba. Ma reggel érkeztek vissza, és nagyon mehetnékjük van. Tizenöt perc múlva kell indulnunk, és ebből nem lehet kiszállni, pedig megpróbáltam, nekem elhiheted. El tudsz bánni Maxszel egyedül?

Andy úgy tett, mintha töprengene.

– Ja, gondolom. Ha akarod.

– Pazar, akkor ezt megbeszéltük. Egy óra múlva jön érted. Azt üzeni, hogy hozzál fürdőruhát.

– Fürdőruhát? De akkor szükségem lesz…

Emily átnyújtott neki egy túlméretezett DVF szalmaszatyrot.

– Bikini, neked magas derekú, természetesen, a legédesebb kis Milly strandruha, széles karimájú napozókalap és SFP 30 napvédő, olajmentes. Strandolás utánra vidd azt az öves fehér sortot, ami tegnap volt rajtad, és viseld ezzel a lenvászon blúzzal meg ezzel az édes fehér vászoncipővel. Még valami?

Andy nevetve búcsút intett Emilynek, mielőtt kiborította a szatyrot az ágyra. Elvette a kalapot meg a napvédő krémet, visszadobta a szatyorba, hozzátette a saját bikinijét, farmervászon sortját és napozófelsőjét. Eddig a határig volt hajlandó tűrni Emily öltöztető dühét. Egyébként is, ha Maxnek nem tetszik a külseje, az az ő baja.

A délelőtt maga volt a tökély. Elmentek repeszteni Max kis gyorsmotorcsónakjával, a vízbe ugráltak, hogy lehűtsék magukat, hideg csirkesültet, szeletelt görögdinnyét, mogyoróvajas aprósüteményt faltak, limonádét ittak rá. Majdnem két órát sétáltak a parton, szinte észre sem véve a perzselő déli napot, utána elaludtak a kényelmes nyugágyakban Harrisonék csillámló úszómedencéje mellett, amelyben senki sem fürdött. Óráknak tűnő idő után Andy arra nyitotta ki a szemét, hogy Max figyeli.

– Szereti a párolt kagylót? – kérdezte vicces kis mosollyal.

– Ki ne szeretné?

Felrántották Max egy-egy melegítőfelsőjét a fürdőruhájukra, és beugrottak a férfi Wrangler terepjárójába, amelyben Andy haja csodálatos sós tarajjá csapzott össze a széltől. Egy örökkévalóság óta nem érezte ennyire szabadnak magát. Mire kikötöttek a büfénél az amagansetti parton, Andy megtért: a Hamptonok a világ legjobb helye, amíg ő Maxszel lehet, és amíg ott van előtte egy csöbör párolt kagyló és mellette a csészében az olvasztott vaj. Csessze meg a város a hétvégeit. Ez itt maga a paradicsom.

– Finom, ugye? – kérdezte Max, miközben kibontott egy kagylót, és a műanyag szemetesbe dobta a héját.

– Annyira friss, hogy némelyiken még ott a homok! – válaszolta tele szájjal Andy. Olyan önfeledten majszolta a főtt kukoricáját, hogy észre sem vette az állán lecsorduló vajat.

– Beruháznék az új magazinjába, Andy – szólalt meg Max, és a lány szemébe nézett.

– Csakugyan? Óriási! Több mint óriási: fantasztikus! Emily szólt, hogy érdekelheti a dolog, de nem akartam…

– Le vagyok nyűgözve a teljesítményüktől.

Andy elvörösödött.

– Igazság szerint szinte mindent Emily csinált. Hihetetlen, micsoda szervező az a lány! A kapcsolatairól nem is szólva. Én még azt se tudom, hogy kell összeállítani egy üzleti tervet, pláne…

– Ja, Emily klassz, de én arra gondoltam, amit maga csinált. Amikor Emily pár hete megkeresett, visszamenőleg elolvastam a maga összes írását.

Andy csak bámult.

– Hogy is hívják az esküvői blogot, amelyikbe írt? Boldogan éltek, míg meg nem haltak? Bevallom, nem sokat olvasok esküvőkről, de úgy vélem, hogy a maga interjúi kiválóak. Az a riport, amelyet Chelsea Clintonnal készített az esküvője idején, az valami remek.

– Köszönöm – suttogta a lány.

– Aztán olvastam azt az oknyomozó riportot, amelyet a New York magazinnak készített az éttermek besorolásáról. Nagyon érdekes volt. Meg az útleírást arról a jóga-asramról. Hol is volt? Brazíliában?

A lány bólintott.

– Nekem is kedvem támadt odamenni, pedig biztosíthatom, hogy a jóga nem a zsánerem.

– Köszönöm, khm… – Andy köhögéssel próbálta álcázni a mosolyát. – Nagyon sokat jelent nekem, hogy ezt mondja.

– Nem azért mondom, Andy, hogy jól érezze magát, hanem azért, mert igaz. Továbbá Emily vázlatosan ismertette velem a maga elképzeléseit a Plunge-ról, ami szerintem ugyancsak fantasztikus.

Ezúttal Andy megengedett magának egy széles vigyort.

– Nézze, bevallom, szkeptikus voltam, amikor Emily megkörnyékezett a Plunge ötletével. A világnak nincs szüksége még egy esküvői képes újságra. Hol szorítsunk helyet neki a piacon? De miután alaposabban átbeszéltük, rájöttünk, hogy komoly igény lenne egy Runway-jellegű esküvői magazinra. Elegancia, csillogás, remek fotók, semmi szirup. Hírességek, társasági élet, olyan esküvők, amelyek az olvasók többsége számára megfizethetetlenek, de akkor is belefolynak az ábrándjaikba és a terveikbe. Egy magazin, amiből a stílusra is adó, jó ízlésű, intelligens nő ihletet meríthet a saját esküvője megtervezéséhez. Egyelőre mindent eláraszt a fátyolvirág, az átfesthető cipő és az akrildiadém, de nincs, ami megfelelne az igényesebb menyasszonynak. Hiszem, hogy a Plunge-nak igenis lesz helye.

Max csak bámult rá, kezében az üdítős palackkal.

– Elnézést, nem akartam magára zúdítani az egészet, csak mindig úgy belelkesedek, ha erről beszélhetek. – Kortyolt a söréből, bár nem tudta, nem vall-e ripőkségre, hogy Max orra előtt iszik.

– Azért vagyok hajlandó befektetni, mert az elgondolás megalapozott, Emily nagyon meggyőző, maga pedig rendkívül vonzó. Nem is gondoltam, hogy pontosan olyan meggyőző tud lenni, mint Emily.

– Túlzásba estem, ugye? – Andy a tenyerébe temette a homlokát. – Bocsánat. – De beszéd közben is csak arra tudott gondolni, hogy Max rendkívül vonzónak nevezte.

– Maga nem csak tehetséges író, Andy. Jövő héten összejöhetünk bent a városban, és megbeszélhetjük a részleteket, de annyit máris közölhetek, hogy a Harrison Médiakonszern szeretne a legfőbb befektető lenni a Plunge-ban.

– Emily nevében is mondhatom, hogy ennek nagyon örülnénk – felelte Andy, és azonnal meg is bánta a szertartásosságát.

– Sok pénzt fogunk keresni együtt. – Max felemelte a palackját.

Andy koccintott vele.

– Csin-csin. Arra, hogy üzlettársak leszünk.

Max furcsán nézett rá, majd ismét odakoccintotta az üdítőjét a Coronához, és ivott egy kortyot.

Andy egy pillanatra elbizonytalanodott, de sietve megnyugtatta magát, hogy azt mondta, amit kellett. Végül is Max kalandor, aki modellekkel és társasági hólyagokkal jár. Ez üzlet, és az üzlettársak okos, jó dolgokat szoktak mondani.

A hangulat azonban vitathatatlanul megváltozott, így Andy nem is lepődött meg, amikor Max rögtön a késő délutáni kagylózás után visszavitte Miles szüleinek házába. Csókot lehelt a lány arcára, megköszönte a szép napot, de nem beszélt újabb találkozóról azon az értekezleten kívül a vállalata székházában, amelyre a jogászok és könyvelők csapatával várja őt és Emilyt.

Miért is beszélt volna? – tűnődött a lány. Csak azért, mert kokettált vele, és vonzónak nevezte? Mert volt egyetlen, tökéletes közös napjuk? Max részéről ez csak terepszemle: a szokott imádni való és elbűvölő modorában felméri, hova fektet be, és mellé még flörtöl egy kicsit. Márpedig Emily és a net közvéleménye szerint Maxnek szokása a flört, amit gyakran és ügyesen csinál. Ez egyáltalán nem jelenti azt, hogy Andy a legkevésbé is érdekelné.

Emily ujjongott, amikor meghallotta, milyen sikeres volt a nap. Még annál is sikeresebb lett a megbeszélés a rá következő csütörtökön, a városban. Max a Harrison Médiakonszern nevében elképesztő, hatjegyű összeggel járult hozzá a Plunge beindításához, többel, mint amiről bármelyikük álmodni mert, és szinte még ennél is jobb volt, hogy Emily nem csatlakozhatott hozzájuk a spontán ünnepi ebéden, amelyre Max meghívta kettejüket.

– Ha lenne fogalmatok róla, milyen nehéz volt időpontot szereznem, egyikőtök sem javasolná, hogy hagyjam ki – mondta Emily, mielőtt elrohant valami sztárbőrgyógyászhoz, akinél majdnem öt hónapja került fel a várólistára. – Nehezebb kihallgatást kapni tőle, mint a dalai lámánál, és az én homlokomon másodpercről másodpercre mélyülnek a barázdák!

Így hát Max és Andy ismét kettesben maradtak, és a két órából öt óra lett megint, amíg a főpincér udvariasan fel nem kérte őket a távozásra, hogy megteríttethesse az asztalukat annak, aki lefoglalta a vacsorához. Max megfogta a lány kezét, miközben hazafelé kísérte, harmincsaroknyi kitérőt téve a kedvéért. Jó érzés volt vele sétálni, Andy tudta, hogy csinosak együtt. Az idegenek rájuk mosolyogtak, annyira nyilvánvaló volt a kölcsönös vonzalom. Mikor Andy házához értek, Max megcsókolta, és az valami hihetetlen volt. Csak másodpercekig tartott, de puha volt és tökéletes. A lány felváltva örvendezett és rémüldözött, hogy miért nem akar többet a férfi. Nem említette, hogy mikor találkoznak ismét, és bár Max bizonyosan ott és akkor csókolózott, ahol kedve tartotta, Andy valamilyen megfoghatatlan okból tudta, hogy a férfi hamarosan hallat magáról.

Hallatott is, már másnap reggel. Este ismét találkoztak. Öt nappal később kelletlenül váltak el egymástól, hogy visszatérjenek a munkához, miután felváltva aludtak egymásnál, és végigszórakozták a napokat. Max elvitte a lányt a kedvenc maffiacsalád-stílusú olasz éttermébe Queens mélyén, ahol mindenki névről ismerte. Amikor Andy kérdőn felvonta a szemöldökét, Max biztosította, hogy csak azért, mert gyerekkorában a családja hetente kétszer eljárt ide. Andy elvitte a kedvenc kabaréjába a West Village-ben, ahol akkorákat nevettek az éjféli műsoron, hogy lespriccelték az italukkal az asztalt; utána becsavarogták fél Manhattant, élvezték a nyári éjszakát, és csak napkelte előtt találtak vissza Andy lakásába. Biciklit béreltek, felszálltak a Roosevelt Island-i libegőre, felfedeztek fél tucat ínyencfurgont, végigkóstoltak a kézműves fagylalttól az ínyesmester módra készült tacón át a friss homáros roládig mindent. Őrjítőket szexeltek. Gyakran. Mire beköszöntött a vasárnap, kimerültek, jóllaktak, és, legalábbis Andy szerint, nagyon szerelmesek voltak. Tizenegyig aludtak, utána rendeltek egy hatalmas adag bagelt, és pikniket csaptak Max nappalijának szőnyegén, ide-oda kapcsolva a HGTV ingatlanfelújító revüje és a US Open között.

– Azt hiszem, ideje elmondani Emilynek – mondta Max, miközben átnyújtotta a lánynak a saját profi presszógépén készült tejeskávét. – Csak azt ígérd meg, hogy egy szót sem hiszel el abból, amit mond!

– Mit mondana? Hogy szélhámos vagy, aki nem bírja elkötelezni magát, és hajlamos következetesen fiatalítani a partnereit? Miért figyelnék oda ilyesmire?

Max rálegyintett Andy hajára.

– Otromba túlzás az egész.

– Aha, persze! – Félvállról beszélt, holott igenis aggasztotta Max híre. Ez persze más – melyik aranyifjú nézi a földön fetrengve a HGTV-t? –, de nem így gondolja valószínűleg minden lány?

– Négy évvel fiatalabb vagy nálam. Az nem számít?

Andy felnevetett.

– Gondolom, igen! Jólesik tudni, hogy alig múltam harminc – minden szempontból babának számítok –, te pedig jóval idősebb vagy. Igen, ez a része kellemes.

– Akarod, hogy elmondjam Milesnak? Szívesen megteszem.

– Azt már nem. Em átjön hozzám ma este. Sushit eszünk, és megnézzük a Dr. House ismétlését. Majd akkor elmondom neki.

Andy annyira belegabalyodott a töprengésbe Emily lehetséges reakciója fölött – árulásnak tekinti-e, hogy nem számolt be neki már korábban? bosszankodni fog, amiért az üzlettársa csak úgy fogta magát, és összeállt a szponzorukkal? feszengeni fog, mert Max és Miles olyan közeli barátok? –, hogy teljességgel figyelmen kívül hagyott egy lehetőséget, mégpedig azt, hogy Emily egész idő alatt gyanított valamit.

– Komolyan? Te tudtad? – kérdezte, kinyújtóztatva zoknis lábát a kéz alól vett rekamién.

Emily megmártott egy falat lazacos szasimit a szójamártásban, majd bekapta.

– Hülyének nézel? Vagy pontosabban vak hülyének? Hát persze hogy tudtam!

– Mikor… hogyan?

– Ó, mit tudom én! Talán akkor, amikor az első közös napotok után olyan képpel állítottál be Miles szüleihez, mint akinek most volt meg élete legjobb szexe. Vagy talán az értekezleten, amikor folyton egymást bámultátok; mit gondolsz, miért nem mentem veletek ebédelni? Vagy abból a tényből, hogy kámforrá váltál a múlt héten, nem válaszoltál se telefonra, se SMS-re, és jobban sunnyogtál a hollétedről, mint egy középiskolás kölyök, aki a szüleit akarja átvágni? Komolyan, Andy!

– Csak hogy tudd, azon a napon nem feküdtünk le egymással a Hamptonokban, még csak nem is…

Emily felemelte a kezét.

– Kérlek, kímélj meg a részletektől! Különben sem tartozol nekem magyarázattal. Örülök a boldogságotoknak, mert Max remek srác.

Andy gyanakodva nézett a barátnőjére.

– Ezerszer is elmondtad, hogy mekkora szoknyavadász!

– Hát, az. De talán az már lefutott. Az ember változik, tudod. Az én férjem nem, az fix: mondtam már, hogy SMS-eket találtam valami Rae nevű tyúktól? Semmi komoly, de kétségtelenül további vizsgálódást igényel. Na szóval, attól, hogy Miles másra is kacsingat, Max még megállapodhatott. Lehet, hogy egyszerűen csak te vagy az, akit keres.

– Vagy lehetek az e heti…

– Majd eldönti az idő. És ezt tapasztalatból mondom.

– Még szép – felelte Andy, főleg azért, mert nem tudta, mi mást mondhatna. Milesnak ugyanolyan híre volt, mint Maxnek, de hiányzott belőle a barátja érzékenysége. Elég szívélyes volt, kétségtelenül vendégszerető, Emilyvel sok mindenben hasonlítottak, mindketten szerették a bulikat, a luxusvakációkat és a drága ruhákat, ám Andy még ennyi közös év után is úgy érezte, hogy nem igazán ismeri a legjobb barátnője férjét. Emily sűrűn tett futó megjegyzéseket Miles „kacsingatására”, ahogy ő fogalmazott, de mindannyiszor bezárkózott, ha Andy megpróbált mélyebbre ásni. Andy tudomása szerint nem volt konkrét bizonyíték Miles hűtlenségére – legalábbis amiről mások is tudtak volna –, de ez nem sokat jelentett. Miles dörzsölt és diszkrét volt, mivel pedig tévés producer létére gyakran kellett utaznia, bármi megtörténhetett. Valószínűleg csalta a feleségét. Valószínűleg Emily is tudott róla, hogy csalja a férje. De érdekelte? Megőrült-e az aggodalomtól és a féltékenységtől, vagy ő is azok közé a nők közé tartozott, akik elfordítják a tekintetüket addig, amíg nem égetik őket a nyilvánosság előtt? Andy sosem jött rá, de ez volt az egyetlen téma, amelyet hallgatólagos megegyezéssel egyszer sem hoztak szóba.

Emily a fejét rázta.

– Még mindig nem bírom elhinni! Te és Max Harrison! Soha meg nem fordult volna a fejemben, hogy összehozzalak benneteket, és most odanézzenek… Őrület!

– Nem házasodunk össze, Em. Csak együtt lógunk – felelte Andy, jóllehet már elábrándozott róla, milyen lenne férjhez menni Max Harrisonhoz. Ami egyértelműen bolondság, hiszen még két hete sem ismerik egymást, de máris másmilyennek érzi, mint az összes fiút, akikkel járt, kivéve talán évekkel ezelőtt Alexet. Nagyon rég fordult elő vele, hogy ekkora lázba hozza valaki. Max szexi volt, okos, elbűvölő, és… oké, előkelő. Andy sosem képzelte, hogy egy kékvérűhöz mehessen férjhez, holott egyáltalán nem hangzott rémesen.

– Nézd, felfogtam. Érezd jól magad. Mulass jól. Csak aztán tájékoztass, oké? És ha összeházasodtok, írd a javamra!

Andy Emilyt hívta fel elsőnek, amikor egy héttel később Max megkérte, kísérje el egy könyvbemutatóra, amelyet a Harrison- konszern szervezett az egyik főszerkesztőjük, Gloria tiszteletére. Gloria nemrég jelentette meg az önéletrajzát arról, hogy milyen volt két híres muzsikus gyerekének lenni.

– Mit vegyek fel? – kérdezte fejvesztett rémülettel.

– Mivel hivatalosan társvendéglátó vagy, ajánlatos, hogy valami mesés legyen. Ez eleve kiiktatja egész „klasszikus” ruhatáradat. Akarsz kölcsönvenni tőlem valamit, vagy indulunk vásárolni?

– Társvendéglátó? – rebegte Andy.

– Hát, ha Max a házigazda, és te vagy a barátnője…

– Jaj, istenem, én nem tudom ezt megcsinálni! Azt mondta, lesz egy rakás ember, mert Divathét van. Nem vagyok felkészülve erre!

– Annyit kell tenned, hogy felidézed a régi Runway-napokat. Tudod, hogy valószínűleg ott lesz ő is? Miranda és Gloria kétségtelenül ismerik egymást.

– Nem bírom megcsinálni…

A parti estéjén Andy egy órával előbb érkezett a Carlyle Szállóba, hogy segítsen Maxnek ellenőrizni a színpadot. Már az megérte a fáradságot, ahogy a férfi ránézett, amikor belépett Emily egyik, vaskos arany ékszerekkel és pompás tűsarkúval kiegészített Céline ruhájában. Andy tudta, hogy nagyszerűen fest, és büszke volt magára.

Max magához ölelte, és a fülébe súgta, hogy lélegzetelállító. Azon az estén, amikor mindenkinek – a munkatársainak és az alkalmazottainak, különböző szerkesztőknek, íróknak, fotósoknak, hirdetőknek és kommunikációs szakértőknek – úgy mutatta be mint a barátnőjét, a lány majd’ elrepült a boldogságtól. Fesztelenül diskurált Max kollégáival, legjobb képessége szerint igyekezett elbűvölni őket, és el kellett ismernie, hogy remekül szórakozik. Csupán akkor lett ideges, amikor megjelent Max anyja, és úgy csapott le Andyre, mint cápa a zsákmányára.

– Egyszerűen látnom kellett a lányt, akiről Max egyfolytában beszél! – mondta Mrs. Harrison valamiféle nem egészen brit, inkább Park Avenue-i ropogós kiejtéssel. – Bizonyára te vagy Andrea!

Andy gyorsan körülnézett, Maxet keresve, aki nem is célzott rá, hogy az anyja is eljöhet, mielőtt minden figyelmét a tweed Chanel kosztümös, toronymagas asszonynak szentelte.

– Őszintén örülök, Mrs. Harrison – mondta, nyugodt hangot parancsolva magára.

Semmi „kérlek, szólíts Barbarának”, vagy „de bájos vagy, drágám!”, esetleg „úgy örülök, hogy megismerhetlek!” Max anyja pökhendin végigmérte, és kijelentette: – Vékonyabb vagy, mint gondoltam.

Pardon? Max leírása után? Vagy a saját felderítése alapján? – gondolta Andy.

Köhintett. A legszívesebben elfutott és elbújt volna, de Barbara tovább kerepelt: – Ó, ó, még emlékszem, amikor én voltam ennyi idős, ebben a korban a súly csak úgy leolvad az emberről. Bár az én Elizabethemnél is így lenne! Találkoztál már Max húgával? Hamarosan meg kell érkeznie. Az apja alkatát örökölte. Nagydarab. Atletikus. Túlsúlyosnak nem mondhatnám, de talán nem egészen nőies.

Ez az asszony komolyan így beszél a tulajdon lányáról? Andy azonnal megsajnálta Max húgát, akármilyen is legyen. A szeme közé nézett Barbara Harrisonnak.

– Még nem találkoztam Elizabethtel, de láttam róla egy képet, és azon gyönyörű!

– Ühüm – mormolta Barbara. Nem látszott rajta, hogy meg lenne győzve. Száraz, kissé pergamenszerű kezével megragadta Andy csuklóját, valamivel erősebben annál, hogy kellemes legyen, és megrántotta, méghozzá keményen. – Gyere, üljünk le, és ismerkedjünk össze egy kicsit!

Andy a legjobb tudása szerint próbált jó benyomást kelteni Max anyjában. Meg akarta győzni Barbarát, hogy méltó a fiához. Mrs. Harrison természetesen húzta az orrát, amikor Andy leírta a munkáját a Plunge-nál, és tett valami homályosan lekicsinylő megjegyzést a lány szülővárosára, amely meg sem közelítette Litchfield Countyt, ahol Harrisonék régi méntelepe volt, ennek ellenére Andy nem azzal távozott a meghallgatásról, hogy katasztrófa volt. Érdeklődő, alkalomhoz illő kérdéseket tett fel, elmesélt egy mulatságos adomát, beszámolt róla, hogyan ismerkedtek meg a Hamptonokban – ez a részlet láthatólag tetszett Barbarának. Végső kétségbeesésében megemlítette, hogy lehúzott egy időt a Runwaynél, Miranda Priestly uralma alatt. Mrs. Harrison kiegyenesedett ültében, és előrehajolt, hogy újabb kérdéseket tegyen fel. Élvezte Andy az idejét a Runwaynél? Ugye, hogy Ms. Priestlynek dolgozni az elképzelhető legtanulságosabb tapasztalat? Barbara fontosnak tartotta megemlíteni, hogy az összes lány, akikkel Max együtt gyerekeskedett, ölni tudott volna a lehetőségért, hogy a Runwaynél dolgozhasson, hogy valamennyien bálványozták Mirandát, és arról álmodtak, hogy egy napon bekerülnek a lapjába. Ha Andy „zsenge kis terve” mégse válna be, szerepel-e a tervei között az a lehetőség, hogy visszatér a Runwayhez? Barbara egészen felpezsdült, Andy pedig igyekezett olyan lelkesen mosolyogni és bólogatni, ahogy csak tudott.

– Biztos, hogy megszeretett téged, Andy! – mondta Max, amikor a partitól felpezsdülve beültek egy éjjel-nappal nyitva tartó büfébe az Upper East Side-on.

– Hát, nem tudom. Én nem nagyon éreztem szeretetnek – mondta Andy a csokoládéturmix mellől.

– Mindenki imádott, Andy. A gazdasági igazgatóm külön közölte velem, hogy mennyire mulatságos vagy. Gondolom, a New Hampshire-i Hanoverről adtál elő egy sztorit.

– Ez a belépőm azoknál, akik a Dartmouth-on végeztek.

– Az asszisztensek meg mind azon repestek, hogy milyen csinos vagy, és milyen kedves voltál hozzájuk. Gondolom, az ilyen partikon nem sokan szakítanak rá időt, hogy szóba álljanak velük. Köszönöm. – Odakínált Andynek egy ketchupba mártott hasábkrumplit, és amikor a lány nem kérte, ő kapta be.

– Olyan rendesek voltak. Öröm volt együtt lenni velük – mondta Andy. Valóban élvezte a társaságot, amelyben Max jéghideg anyja jelentette az egyetlen kivételt. Ráadásul hálás volt, mert Miranda nem jött el, ami igazi áldásnak bizonyult, ám tekintve új románcát és Harrisonék ismeretségi körét, biztosra vehette, hogy előbb-utóbb az is bekövetkezik.

Átnyúlt az asztal fölött, megfogta Max kezét.

– Pazarul éreztem magam. Köszönöm, hogy meghívtál.

– Én köszönöm, Ms. Sachs – felelte Max. Megcsókolta a lány kezét, és azzal a pillantással nézett rá, amitől Andy az ismerős remegést érezte a bordái között. – Visszamenjünk hozzám? Azt hiszem, ez az éjszaka még csak most kezdődik.

3. FEJEZET

VONULSZ, FIAM!

– Ne izgulj, édesem, mindenki ideges az esküvője napján. De hát ezt nyilván tudod te is! Láttál te már mindent, igaz? Írhatnánk közösen egy könyvet!

Nina szilárdan megtámasztotta a tenyerét Andy derekán, és beterelte a lakosztályba. A falon végigfutó, nagy panorámaablak előtt sok mérföld hosszan az ősz látványos vöröseiben, narancsszíneiben, sárgáiban izzott a táj. Az egész világon Rhinebeckben a legszebb az őszi lomb. Alig pár perce még a connecticuti boldog emlékekkel töltötte el a látvány: a futballszezont beharangozó csípős napokéval, az almaszedésével, az új szemeszter kezdetével az egyetemen. Most a színek megfakultak, az ég majdnem baljós lett. Andy az antik íróasztalba kapaszkodott.

– Kaphatnék egy kis vizet? – kérdezte. Attól félt, hogy ismét rosszul lesz a szájába feltolult gyomorsavtól.

A víznek fémes íze volt.

– Lydia és a csapata majdnem végzett a koszorúslányaiddal meg az anyáddal. Azonnal jön, hogy átretusáljon.

Andy bólintott.

– Ó, szivi, tökéletes lesz minden! Egy kis hiszti teljesen normális ilyenkor. De amint kinyílik az ajtó, és meglátod a jóképű vőlegényedet, ahogy vár rád… akkor úgyse bírsz másra gondolni, csak hogy rohanhass a karjaiba!

Andy megborzongott. Leendő férjének az anyja gyűlöli. Vagy legalábbis nem helyesli az esküvőt. Persze a legtöbb asszonynak vannak problémái az anyóssal, de ez több annál. A legjobb esetben baljós előjel, a legrosszabb esetben rémálom. Természetesen megpróbálhatja elfogadtatni magát Barbarával. Eddig is presztízskérdést csinált belőle. De sohasem lesz Katherine. És mi volt Katherine-nel a Bermudákon? Miért mulasztotta el megemlíteni Max a találkozást? Ha nincs mit titkolnia, miért titkolja? Függetlenül a történtektől, neki magyarázatra van szüksége.

– Erről jut eszembe, meséltem már neked a menyasszonyomról, aki a katari olajcárhoz ment feleségül? Tűzrőlpattant, nagyszájú lány. Kevés híján ezer főt hívtak meg, kibérelték a Neckert a Brit Virgin-szigeteken, repülővel szállították oda az összes vendéget! Na szóval, veszekedtek egész héten, összekaptak mindenen az ülésrendtől odáig, hogy kinek az anyja járja el az első táncot. Ahogy lenni szokott. De az esküvő reggelén a menyasszony tesz egy megjegyzést az unokatestvérének a műsorvezetői karrierjéről, valami ilyesfélét, hogy „ez és ez azt mondta, szerinte még hat hónapig, esetleg egy évig kell helyszíni tudósítónak lennem, mielőtt ajánlatot kapnék valamelyik hálózattól”, és a katari egyszerűen eldobta magát! Kérdezte azon a nagyon fojtott, dühös hangon a menyasszonyát, hogy miről beszél, nem abban egyeztek meg, hogy nem fog dolgozni az esküvő után? Én meg a homlokomra csapok! Ez bizony nagy probléma, amit elmulasztottunk előre megoldani!

Andy csak a feszültséggócra tudott figyelni a homlokában. A tompa fájásra koncentrált, és imádkozott, hogy Nina hagyja már abba.

– Nina, én igazán…

– Várj, most jön a legjobb! Na szóval, kettesben hagyom őket, hogy hadd rendezzék ezt el egymás között, és amikor visszajövök fél órával később, láthatólag minden oké. Probléma megoldva, oké? Úgyhogy bumm, bumm, bumm, a vőlegény bevonul, a koszorúslányok bevonulnak, az édes virágsziromszóró kislányok bevonulnak, aztán jön a menyasszony, az apja, meg én. Megy minden előírás szerint. Rákezd a