A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kerry Fisher: The Woman in My Home, 2022

Fordította
LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Amiről hallgatunk, az nem fáj, 2020

Senki sem az, akinek látszik, 2020

Nem titok, amit ketten tudnak, 2021

A hazugság, ami utolér, 2021

Amit az időm sem gyógyít be, 2022

Copyright © Kerry Fisher, 2022

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-93-4

Előszó

Rejtély számomra, hogyan képesek életben maradni a családok. Szerintem a legtöbb embert a heves szeretet és a megbocsátás furcsa és kiszámíthatatlan keveréke vezérli. És persze az, hogy a szőnyeg alá söpörje a másikról megtudott, kínos igazságokat. Még azoknak is vannak eltitkolt, kellemetlen tulajdonságaik, akik kiscicákat és kiskutyákat posztolnak a közösségi oldalakon, és ezzel feldobják mások napját.

A rokonaim között mindig az első rezzenésnél megérzem, ha valami baj van, jóval azelőtt, hogy egy kívülálló megsejtené a vihar közeledtét. De ahhoz persze túl kedves vagyok, hogy én magam idézzem elő a vihart, bármennyire is csábító néha a gondolat. Ha mégis meg akarnám tenni, ismerem a gyenge pontokat, a védtelen szegleteket, a puha hastájakat, ahová könnyedén bevihetnék egy célzott ütést.

Kíváncsi vagyok, van-e olyan, aki egy nagy családi összejövetelen képes ölbe tett kézzel ücsörögni úgy, hogy nem gondol bele, milyen furcsaságai vannak a közös géneknek. Hogyan lehetünk ennyire egyformák, mégis ilyen különbözőek, idegenek? Egy átlagos szülinapi bulin, karácsonykor, esküvőn néhányan képesek összeveszni azon, hogy mi is történt valójában húsz évvel azelőtt egy bizonyos eseményen. A történtek alkoholgőzös boncolgatása felszínre hoz egy-két kellemetlen igazságot, és lesz, aki sír, mert a nap nem úgy alakult, ahogy ő szerette volna. De ez még semmi.

Ott van még az az állandó jelenség is, hogy egy család pontosan tudja, milyen gombokat kell nyomogatni. A minden alkalommal elmesélt, „vicces” történetben a főszereplő mindig totál idiótának tűnik, és a nap hátralevő részében azon fortyog, mivel vághatott volna vissza frappánsan, ami persze akkor nem jutott eszébe. Aztán vannak még az örök „tréfák” a testsúlyról, a kapcsolati kudarcokról, a hiányzó képességekről vagy bármi más bizonytalanságról, amivel megbántják a másikat.

És ami a legbosszantóbb: a feltételezés, hogy valaki harminc-, negyven- vagy ötvenéves korában is ugyanaz az ember, mint tizenöt évesen. Ha bárki belekezd egy olyan mondatba, hogy „Te mindig is…”, „Már gyerekkorod óta…”, én éberen figyelek, mert egy ilyen beszélgetésből biztos, hogy nem sülhet ki jó. Ha elég bátor lennék hozzá, hogy szembeszálljak az ilyenekkel, akkor azt mondanám nekik: „fogalmad sincs, hogy most ki vagyok”.

Ezek az önbizalmat aláásó, apró szurkálódások bárki mással a kapcsolat végéhez vezetnének. Egyetlen barátomtól sem tűrném el ezt a fajta rejtett célozgatást. De valahogy megtanuljuk elfojtani a haragunkat, visszatartjuk a megjegyzéseinket a családi béke érdekében. Én vagyok a legrosszabb ezen a téren. Tovább botladozom, belekapaszkodom az egység illúziójába, és azon imádkozom, hogy soha ne kelljen rálépnem a legközelebbi rokonaimat egymás ellen fordító viszály aknamezejére.

Mindig is azt feltételeztem, hogy egy közös ellenség ment majd meg minket és egyesíti a családot. Ám valójában ez csak még jobban egymás ellen fordított bennünket. Persze nem mintha ez a téma valaha is felmerülne a beszélgetések során. Isten őrizz, hogy hangot adjunk az érzéseinknek, és szóba hozzuk az elefántot a szobában! Azt vettem észre, hogy az ilyen helyzetekben a pereputtyból egyvalaki mindig jobban fel van háborodva, mint a többiek, akiben frissen élnek a részletek, mintha csak tegnap történt volna. Egy nagyszerű rokon, aki nem vonja meg a vállát és legyint, mint a többiek, nem tudja elengedni a dolgot. Az én értékrendemben a családok egyszerű alapszabálya az – vagy annak kellene lennie –, hogy az egymással vérrokonságban állóknak vannak ugyan bizonyos „pillanatai”, melyekben megmutatják a hibáikat, az elképzelhetetlen dolgaikat, megbántanak minket, gyakran akár úgy is feldühítenek, hogy egy szót sem szólnak, amikor azonban úgy alakul a helyzet, mindannyian egy oldalon állnak.

Ez azonban néha nehezebb, mint ahogy sokan gondolják. Időnként elég egy pillantás, egy sóhaj vagy egy gesztus, és érzem, hogy ha nem rohanok ki innen és mászok meg néhány hegyet a süvítő szélben, akkor nem tudok uralkodni a haragomon. De szeretném azt hinni, hogy azért kiállunk egymásért. Hogy bárki, aki árt nekünk, jobb, ha felköti a gatyáját, mert lehet, hogy akkor kap egy váratlan szúrást oldalról, amikor a legkevésbé számít rá.

A társadalom nagy ügyet csinál a megbocsátásból. És azt hiszem, általában véve ez jó dolog – elfogadni, hogy az emberek hibáznak, megtesznek minden tőlük telhetőt, csak néha nem úgy jön össze, ahogy szeretnék. Vannak azonban idióták, akik mindenkit magukkal rántanak. Ezt nem tartom megbocsáthatónak. Mások pedig a hamis szeretet leple alá rejtőznek, úgy tesznek, mintha a mi érdekeinket tartanák szem előtt, miközben úgy egyengetik a dolgokat, hogy azok az ő javukat szolgálják.

És ez, barátaim, megtorlást kíván.

1

CATH

Nem tudtam, miért gondolja úgy a harminckét éves fiam, Sandy, hogy sokkal okosabb, mint én ötvenhét évesen, de nem csinált titkot belőle, hogy szerinte nekem teljesen elment az eszem.

– Ideköltözik hozzád egy férfi, akit hat hete ismersz? Mégis mit tudsz róla pontosan? – Undor suhant át az arcán, amikor belegondolt, hogy leginkább azt tudhatom, milyen az ágyban, mást nem nagyon.

Legszívesebben rávágtam volna, hogy „Huszonegy éve nem volt komoly kapcsolatom, a lelkemet is kitettem, hogy sikerre vigyem a vállalkozásomat, soha nem hoztam haza férfiakat, amíg itt laktál, úgyhogy most szeretném végre egy kicsit jól érezni magam, mielőtt túl késő lenne.” Nagy kísértést éreztem, hogy még azt is hozzátegyem: „És tudod mit, még szexelni is akarok.”

Ehelyett azt feleltem:

– Miért, mit kellene tudnom róla? Úgy értem, mennyiben másabb ez, mint hogy egy night-clubban megismerted Chloét, aztán gyakorlatilag heteken keresztül minden éjszaka itt aludt?

Sandy egy kis sárfoltot kapirgált a ruhaujján.

– De neki volt saját lakása. Bármikor hazamehetett volna, ha nem úgy alakulnak köztünk a dolgok.

– Robinnak is van saját lakása, csak ott most a leendő volt felesége lakik. Ez pusztán átmeneti, amíg a nő el nem adja, ő pedig megkapja a pénzt felét. Nincs értelme szállodába mennie, miközben én egyedül élek ebben a hatalmas házban.

Amikor kimondtam azt a szót, hogy „átmeneti”, éreztem, hogy nem igaz. Annak ellenére, hogy elég régóta voltam már ezen a világon ahhoz, hogy tudjam, aligha férne bele a lábam egy üvegcipellőbe, makacs és gyakorlatias szívem akaratlanul is megdobbant, valahányszor Robin üzenetet írt, vagy besétált az ajtón. Nagyon sokáig az irányította az életem, hogy mi a legjobb Sandynek, és eldöntöttem, hogy semmilyen szinten nem lehet hatással az életére az, hogy az apja csaknem minden nőt vonzóbbnak talált nálam, így a saját igényeimet hosszú időre jégre tettem. Most viszont itt volt Robin. Ő megértett engem, és volt olyan kedves, hogy azzal is törődjön, nekem mire van szükségem. Vágytam a társaságára.

Egyáltalán nem voltam boldogtalan, tökéletesen kielégített, hogy folyton dolgozom, esténként pedig otthon teszek-veszek, leheveredem a kanapéra, és olvasok, vagy átfutom a legfrissebb üzleti híreket. Sosem voltam magányos. Vagy legalábbis sosem engedtem meg magamnak, hogy úgy gondoljam, jó lenne arra hazajönni, hogy valaki más vacsorát készített, elmondani neki az aznap történt kis bosszúságaimat, megosztani vele a sikereimet. Most viszont úgy éreztem, mintha kinyílt volna az ajtó egy másik világra, egy olyan helyre, ahol sokan laknak, ahol még a velem egykorú nők is nevetnek a férjük ügyetlenkedésén, hogy nem tudja szelektíven gyűjteni a szemetet, vagy panaszkodnak a horkolására, ám mindig úgy fejezik be, hogy „de nem tudnék nélküle élni”.

Sandy a fejét rázta.

– És mi lesz, ha beköltözik, aztán nem hajlandó kiköltözni?

Annyira csábító volt, hogy kritizáljam Sandy feleségét, akinek egyetlen képessége az volt, hogy mesés stroganoff bélszínt tudott készíteni, és a szalvétát virág alakúra hajtogatta, de azok közé az emberek közé tartozott, akinek a tehetségét és a báját nagyítóval kellett keresni. Szerettem volna, ha a fiam képes lenne egy időre másra is gondolni saját magán kívül, és ugyanúgy örülni nekem, ahogy én próbáltam örülni neki, amikor bejelentette, hogy feleségül veszi Chloét. Az unalomig ismételgettem magamban, hogy „ha boldoggá teszi őt”, és kitartóan mosolyogtam, miközben Chloe estéről estére a fiamat kritizálta, de úgy állította be, mintha csak viccelne.

Gyűlöltem rosszban lenni Sandyvel, ezért magamba fojtottam ezt a gondolatot, és azt feleltem:

– Csak egy kis időre jön ide, nem kell drámázni… Nem íratom a nevére a fél házat, nem kérem, hogy járuljon hozzá a jelzáloghoz. Tudom, hogy ez nagy változás, mert nem vagy hozzászokva, hogy kapcsolatban legyek, de kérlek, adj neki egy esélyt!

– Szerinted nem túlzás ez a nagymenő duma az „ingatlanbirodalmáról”?

Felnevettem. Na, végre kezdtünk eljutni a probléma gyökeréhez. Sandy mindig is utálta, ha valaki a vagyonáról beszélt, az autók, a nyaralások és a munka témáját pedig csakis a legáltalánosabb értelemben volt képes elfogadni.

– Neki ez más, drágám. Miután az apád elhagyott, az első néhány évet leszámítva te sosem szenvedtél hiányt semmiben. Neked az volt a természetes, hogy van itthon medencénk és edzőtermünk, meg síelni mész a szünidőben. Ha az embernek mindenért magának kell megküzdenie, másképp látja a dolgokat. Amennyire kivettem Robin szavaiból, neki semmije sem volt, és a saját erejéből küzdötte fel magát, ezért megértem, miért olyan büszke mindenre.

– Igen, ezt értem, de olyan sznob, amikor arról beszél, hogy a „kispénzű” emberek nem az ő célközönsége.

Ebben egyetértettem Sandyvel. Mindig is ragaszkodtam hozzá, hogy a fiam legyen hálás azért, amije van, és sose nézzen le másokat.

– Talán neki nem mondogatta folyamatosan az anyja, hogy „Nem az a fontos, hogy mid van, hanem az, hogy ki vagy.” Kedvelni fogod, ha egy kicsit jobban megismered. Bízz az emberismeretemben, kérlek!

Sandy magához ölelt.

– Csak nem akarom, hogy megsérülj.

Nem tudtam, hogy őszintén aggódik-e a sorsom miatt, vagy ez azt jelenti, hogy „nem akarom, hogy egy másik férfi fontosabb legyen neked nálam”. Próbáltam bóknak venni, hogy a fiamat érdekli az életem, mégis inkább azt bizonyította, hogy a nemek közti egyenlőség még mindig fényévekre van. Az apja egy sor olyan nővel állt össze, akik korukat tekintve inkább Sandyhez álltak közelebb, mint hozzám, a fiam mégis csak legyintett rá, és azt mondta, „Tudod, milyen apa”.

Mielőtt mélyebben belemehettünk volna a témába, megszólalt a vezetékes telefon, és egy gyors köszönés után anyám hosszas monológba kezdett arról, hogy a szomszédok átalakítják a padlásukat, mert felköltöztetik oda a kamasz fiaikat, ami azt jelenti, hogy megjelennek náluk az egerek, a patkányok és a mókusok, és hozzá is át fognak mászni a tetőn. Némán megpusziltam Sandy arcát, aztán csak az ajkammal formáltam a szavakat: „később találkozunk, szeretlek”, közben kitereltem a bejárati ajtón.

Anyám tovább méltatlankodott a mocskos kártevők miatt, amiket a nem létező chipsdarabok és süteménymorzsák vonzanak majd a szomszédba, én pedig elhatároztam magamban, hogy a családomnak el kell fogadnia, hogy új fejezet kezdődött az életemben. Úgy döntöttem, hogy miközben kártevőirtást rendelek anyámnak, és segítek a fiamnak elfogadni a gondolatot, hogy az anyja még nem akar zárdába vonulni, minden percét élvezni fogom annak, ahogy egyre jobban megismerem Robint, és ezt senki sem fogja tönkretenni számomra.

2

REBECCA

Úgy éreztem, fojtogat a keserűség. Graham anyja és apja – az anyósom, Marge és az apósom, Pete – a kocsibejáró végén dideregtek, várták, hogy bepakolják a férjem csomagjait kombi Volvójuk csomagtartójába. A szerencsés Graham a szülei Shoreham-by-Sea-i házában nyalogathatja a sebeit, néhány perc sétára a tengerparttól, miközben Marge sürög-forog körülötte, teát visz neki, és szapulja a szeszélyes, könyörtelen feleségét.

A gyerekek kiszaladtak, hogy megöleljék őket, ami úgy hatott rám, mintha elárultak és kirekesztettek volna. Talán egy nap majd felülemelkedem ezen, de még nem tudtam elfelejteni, hogy Marge és Pete képesek voltak azt sugallni, hogy ha jobb feleség lettem volna, átvészelhettük volna a férjem felelőtlen viselkedésének viharát. Marge még megkoronázta a véleményét azzal, hogy szerinte nem azért viszik el a fejünk fölül a házat, mert Graham ezt kínálta fel biztosítékként, amikor megvett egy flottányi élelmiszer-szállító furgont… „Nyáron egy vagyont keres vele a fesztiválokon.” Úgy döntött, nem vesz tudomást a tényről, hogy már két egymást követő évben nem tartottak meg egyetlen nyári fesztivált sem, és inkább arra összpontosított, hogy szerinte én nem vezettem elég hatékonyan a háztartást. Na persze ő az a típusú nő, aki úgy gondolta, hogy valóságos pazarlás csupán egyszer felhasználni egy teafiltert.

Hason csúszva kellett volna idejönniük szégyellve magukat, hogy a gyerekeim apja olyan helyzetbe hozott minket, hogy egyik pillanatról a másikra az utcára kerültünk. Amikor már bizonyossá vált, hogy elveszítjük a házat, én osontam át Meganhoz éjszaka, mert sírt, hogy itt kell hagynia a legjobb barátját, a szomszéd Tillyt, miközben Graham úgy horkolt, mint egy boldogságpirulát bevett rinocérosz. Ha még egyszer meghallom Marge szájából azt, hogy „szegény Graham”, alighanem olyan műsort rendezek a szomszédoknak, amiről még tíz év múlva is beszélni fognak.

Megálltam, hogy ne hívjam be a házba a gyerekeket, nem akartam megadni ezt az elégtételt Marge-nak és Pete-nek. Inkább kisétáltam az apró hátsó kertünkbe, ahol nem sokkal azelőtt még Megan játszóháza állt. Imádtam ezt a nyugodt kis szigetet. Graham kinevetett, amikor összevissza magvakat szórtam a földbe, azután izgatottan figyeltem, hogy a néhány fontért vett magokból gyönyörű nagy csillagfürt, körömvirág és búzavirág kelt ki nyáron. Most még nem sok látszott belőle, csupán a tavasz közeledtét jelző néhány hóvirág. A hóvirágot mindig a reménnyel azonosítottam régebben. Idén már nem.

Leültem az alacsony kőfalra, és Graham lépteit hallgattam bent a házban, ahogy felment a lépcsőn. Még csak el sem akartam köszönni tőle. Attól az embertől, akinek két gyereket szültem. Akinek a BMW-jét, aztán a Ford Escortját, majd a hamburgeres furgonját hallgattam, vártam minden este, mikor fordul be a kocsifeljáróra. Az ajtó csapódása azt jelezte, hogy a családom minden tagja végre újra egy fedél alatt van, biztonságban. Most viszont az ostobasága miatt elvették felőlünk ezt a fedelet. A házasságunkból eltűnt a szeretet utolsó morzsája is. Eleinte csak fokozatosan, az utóbbi néhány évben viszont riasztó sebességgel szivárgott el.

Nem arról volt szó, hogy ne tudtam volna – ahogy az anyósom mindig mondogatta –, hogy a házasélet nem fenékig tejfel. Hanem arról, hogy ez az ember, a férfi, akire számítottam, mindent kockára tett, hogy életben tartsa a vállalkozását, de úgy, hogy nekem erről egy szót sem szólt. Meg tudtam volna birkózni a kudarccal, hogy becsődölt az üzlete, hogy el kell adnunk a házat, és valahol albérletben lakni. Munkát vállaltam volna esténként, dolgoztam volna csaposként, vagy mosogattam volna egy sörözőben, bármit, csak megmaradjon a fedél a fejünk fölött. Ő viszont nem mondott nekem semmit, ezért nem is tudtam beleszólni, hogy alakul a családunk élete.

Megfordultam, mert Graham kijött a hátsó ajtón a kertbe. Zsebre dugta a kezét, és megszólalt:

– Megyek.

Bólintottam.

– Tudom, hogy nem akarod ezt hallani, de sajnálom. – Csak állt, és várt valami választ.

Én nem akartam végighallgatni, hogy mennyire sajnálja. Ez a szó már nem jelentett számomra semmit. Régen, ha azt mondtuk, sajnálom, azért tettük, mert tényleg érdekelt minket a másik boldogsága. Nem úgy, mint mostanában: „Bocsánatot kértem, szóval ne lovagolj ezen a témán!” Nem érdekelt, hogy megbánta, amit tett, azt akartam, hogy eleve meg se tegye. A sajnálom nem mentette fel semmi alól.

Ott toporgott előttem, vészesen közel került hozzá, hogy rálépjen a kis területre, ahová a mákmagokat ültettem. Nem kellett volna, hogy érdekeljen. A mai nap után nem is fogom látni többé ezt a kis kertet.

– Ne taposd le a magokat!

Oldalra húzódott.

– Majd tudasd velem, hogy vannak a gyerekek! És azt is, ha szükséged van valamire. A jövő héten vagy azután eljövök, és meglátogatom őket.

– És mi van, ha tényleg szükségem lesz valamire? Megrohamozod az anyád kosztpénzes befőttesüvegét?

Megbántottság suhant át az arcán. Nem tudtam úgy gondolni rá, mint arra a legyőzött apára, aki Eddie szőke hajába hajolva zokogott, miközben elmagyarázta neki, hogy hozott néhány „rossz döntést”, ami azt jelentette, hogy nem lakhatunk tovább a házunkban. Akkor meginogtam. Kíváncsi voltam, tudom-e inkább annak az embernek látni, aki együtt focizott Eddie-vel, aki hamarabb jött el a munkából, hogy elhozhassa Meget az iskolából. De nem tudtam. Az évek során lassan kiirtotta bennem a szerelmet, miközben mindig támogattam Graham legújabb, gyors meggazdagodási tervét, és biztattam, amikor elveszítette az érdeklődését, mert nehezebbnek bizonyult a dolog, mint gondolta. Már nem tudtam tekintettel lenni rá. A gondtalan, kalandvágyó természete, amit olyan vonzónak találtam a gyerekek születése előtt, arra kényszerített, hogy én öltsem magamra az unalmas és megbízható szülő szerepét. Nekem kellett gondoskodnom róla, hogy legyen valami tartalékunk, amikor Graham figyelme a következő ragyogó lehetőség felé fordul. Mindig félretettem egy kis pénzt, hogy ne maradjunk üres zsebbel. Ebből tudtuk fizetni a számlákat és fenntartani a kocsit, amíg újra pénzt nem keresett valamivel. De még én sem gondoltam volna soha, hogy ilyen rossz helyzetbe kerülünk.

– Tudod, sosem akartam, hogy ez legyen a vége.

– Tudom, hogy nem. De attól még tény marad, hogy eszedbe sem jutott, hol fogunk lakni, ha biztosítékként felteszed a házat, és hazudtál arról, honnan szereztél pénzt a furgonokra.

Lehorgasztotta a fejét.

– Többet akartam magunknak, Rebecca. Azt akartam, hogy sikeres legyek a szemedben. Venni egy nagyobb házat, luxusnyaralásra vinni téged.

Már nem volt energiám még egyszer elmagyarázni neki, hogy nem az anyagi csőd vetett véget a házasságunknak, hanem az, hogy nem vont be engem is a döntéshozatalba. Persze én is ugyanúgy örültem volna a nagyobb kertnek vagy két hét nyaralásnak egy napfényes tengerparton, mint bárki más, de amíg a családom biztonságban volt és egészséges, addig nem volt szükségem sokra a boldogsághoz.

Graham válla előreesett, azután bement a házba. Nem akartam végignézni, ahogy elbúcsúzik a gyerekektől. Nem bírtam volna látni, hogy Megan pici ujjai a hátába mélyednek, miközben még egyszer utoljára átöleli őt, aztán a házasságunk a szertefoszlott álmok mocsarába süllyed. Vagy azt, hogy Eddie a járdaszegélynél rugdossa a földet, próbál úgy tenni, mintha nem akarna sírni, és közben remegő hangon rászól Meganra, hogy ne viselkedjen már úgy, mint egy kisbaba. Az pedig biztos volt, hogy a szülei közelébe sem megyek, különösen az összevont szemöldökű és kezét tördelő Marge-nak. Biztosra vettem, hogy el van ragadtatva, hogy a drága kicsi fia megint az ő irányítása alá kerül. Az én szempontomból, ha valami pozitívumot akartam volna találni a helyzetben, akkor azt mondtam volna, hogy nem kell minden második vasárnap elutaznunk hozzájuk ebédre. Többé már nem kell konzervrépát és krumplit ennünk náluk.

Utoljára elszánt mozdulattal zártam kulcsra a hátsó ajtót, végigsétáltam az üres házon, és próbáltam nem észrevenni a vakítóan fehér foltokat a falon, ahol régen a családi fényképek lógtak. Most a testvérem garázsában hevertek néhány bútorral együtt, ami azt jelentette, hogy a kocsijuk csak az utcán tudott parkolni. Kiléptem a házból, és becsaptam a bejárati ajtót. Olyan üresen kongott, mint a reményeink és azok a dolgok, amelyekre számítottunk, de a holminkkal együtt eltűntek innen.

Kényszerítettem magam, hogy nyugodtan szóljak a gyerekeknek:

– Eddie, Megan, gyertek! Ideje elindulnunk Debs nénihez.

Graham a karjában hozta oda a lányunkat.

– Szia, kicsim! – Megpuszilta Megan fejét, aztán letette őt, majd összeborzolta Eddie haját. – Hamarosan találkozunk, pajti. Szeretlek!

Beszállt a szülei Volvójába.

Féltem közelebbről is megvizsgálni az érzéseimet, nehogy elszálljon belőlem az az ingatag bátorság, amit a gyerekek miatt erőltettem magamra. Jelen helyzetben biztonságosabb volt, ha inkább csak zsibbadtságot érzek. Majd megtalálom a módját, hogy újrakezdjem. Muszáj lesz. Beültettem a gyerekeket a kocsiba, bedobtam a lakáskulcsot a postaládába és elindultunk a húgomékhoz.

A férje, Jason már figyelte, mikor érkezünk. Kiszaladt a kocsihoz, kinyitotta az ajtót és kikapta Eddie-t a hátsó ülésről, majd a levegőbe dobta.

– Sziasztok! Hogy vagytok? Ki kér egy kis fagyit?

Eddie-n látszott, hogy már el is felejtette, hogy az élete alapvetően megváltozott, még Megan is kicsit vidámabban követte a sógoromat, én pedig arra gondoltam, a motorháztetőnek támaszkodom, aztán lecsúszom a földre, és azt motyogom magam elé, hogy „Ez túl nehéz!”

A húgom jelent meg az ajtóban, és kitárta a karját.

– Ne… légy… kedves… hozzám. – De így is könnybe lábadt a szemem.

Debs megölelt, és begörbítette a hátát, hogy ne nyomjuk össze a terhes hasát.

– Nem leszek. Bort? Majd én is iszom veled, de csak édesgyökér teát.

– Én is teát kérek, de rendeset, ne valami borzalmas gyógyteát. A bortól valószínűleg összeomlanék.

– Láttad Grahamet? – kérdezte suttogva. – És a szüleit?

– Igen. Valószínűleg több mint egy millimétert reszeltem le a fogamból, olyan erősen csikorgattam.

– Legalább nem kell többé meghívnod őket karácsonyra.

Bekísért a konyhába, azután megtöltötte a vízforralót, miközben Jason fagyit adott a gyerekeknek.

– Hogy viseled a terhességet? Nagyon elfáradtál? – Szerettem volna valaki más problémájával foglalkozni, hogy megállítsam a készülődő pánikot, ami akkor fenyegetett, ha arra gondoltam, milyen magas hegyet kell megmásznom, mielőtt újra rendes életet élhetek.

Debs elfintorodott.

– Egész jól. Már körülbelül félidőben vagyok. Még huszonhárom hét van hátra.

– Gyorsabban elrepül, mint hinnéd – feleltem.

Jason felnézett.

– A hétvégén kifestettem a gyerekszobát, úgyhogy jó lenne, ha a kölykök nem csapnák az ajtót a falhoz, hogy meglátsszon rajta a kilincs helye.

Néztem, ahogy Eddie a bárszéken fészkelődik, és közben összekeni fagyival a munkapultot.

– Eddie! Egyél rendesen! Hallottad, mit mondott Jason bácsi arról, hogy nem szabad a falhoz csapni az ajtót a hálószobában?

Eddie arcán üres kifejezés tükröződött.

Debs a homlokát ráncolva nézett a férjére, majd közbevágott:

– Egyébként nagyon örülünk, hogy itt vagytok. Anya kölcsönadott néhány nagy párnát, abból csinálok ágyat az egyik gyereknek a földön, a másiknak pedig tudok adni egy felfújható matracot. Neked viszont, attól tartok, a kanapén kell aludnod.

Lerogytam a bárszékre.

– Nagyon sajnálom, hogy megszálltunk titeket, miközben nektek is van elég bajotok. Nem is tudom, mihez kezdtem volna, ha nem fogadtok be minket. Remélhetőleg nem maradunk sokáig.

Jason olyan pillantást vetett Debsre, amit csak egyféleképpen lehetett értelmezni: „jelentőségteljes”. Abból ítélve pedig, hogy a húgom milyen bosszúsan vonta meg a vállát, bizonyára vitatkoztak azon, mennyi ideig maradhatunk náluk.

Félő volt, hogy elönt az önsajnálat. Gyűlöltem másnak a terhére lenni, utáltam, hogy harminchat évesen csak egy ideiglenesen összetákolt ágyat tudok felajánlani a gyerekeimnek a földön. Kimentettem magam, és felszaladtam az emeleti mosdóba. Útközben belestem a gyerekszobába, és könnyes lett a szemem. Olyan szép volt! Szinte láttam benne a szülői lét küszöbén álló házaspárt, akik úgy gondolták, hogy egy kisbaba kiegészíti őket, nem pedig apró kézigránát lesz, aki miatt kimerülnek, ingerlékenyek, pénztelenek és bosszúsak lesznek. Jobbnak láttam inkább megtartani magamnak ezeket a gondolatokat, ha nem akartam, hogy a kocsifeljárón felállított sátorba száműzzenek minket.

Kezembe vettem a lépcsőfordulóban lévő fotót, amelyen Debs és én voltunk általános iskolás korunkban pici fogakkal és selymes fürtökkel. Kettőnk között anya állt, mindkettőnk vállát átölelte, és igazán ragyogóan nézett ki. Megint belém hasított a harag, hogy anya nincs olyan helyzetben, hogy segítsen rajtam. Nem tudott biztonsági hálót nyújtani nekünk. Mit meg nem adtam volna azért, hogy azt mondja, „Gyertek, költözzetek hozzám, és maradjatok, ameddig csak akartok!”. Nála lakhattam volna abban az átmeneti menedékben Megannal és Eddie-vel, és nem kellett volna néznem, ahogy a testvérem terhessége hétről hétre fejlődik, és nem kellett volna azon törnöm a fejem, hova megyünk öt hónap múlva, amikor megszületik a kisbaba, és nekünk muszáj lesz kiköltöznünk ebből a házból.

Megsimítottam a kankalinsárga falat, végighúztam az ujjamat a kampó alá rajzolt vitorláshajókon. Nem akartam arra gondolni, hány piszkos ujjlenyomat fogja kiegészíteni ezt a dekorációt néhány hónapon belül. Próbáltam nem elképzelni azt a sok ezer esetet, amivel Eddie próbára teszi majd a vendégszeretetüket: teniszlabdát dobál a konyhafalnak, szinte minden étkezésnél felborítja a narancslevet, és nem tud úgy megfürödni, hogy ne kelljen hosszan felmosni utána a kipancsolt vizet.

Hála istennek, hogy az apám már nem élt, és nem kellett végignéznie, hogy anyám egy bérelt szobában él, és minden életkedve elhagyja. Amikor viszont szóba mertem hozni azt a régi történetet, mindig nagyon izgatott lett, sőt még ellenséges is. Szerettem volna együttérző lenni vele, de valahányszor beléptem az egyszobás albérletébe, ami tele volt zsúfolva bútorokkal a régi házunkból, és megláttam őt bánatosan ülni a kanapén – ami mellett alig lehetett elférni, ha az ajtóhoz akartunk menni –, nem álltam messze tőle, hogy elítéljem a gyámoltalansága miatt. Időnként megpróbáltam beszélni Debsszel erről a helyzetről, de ő ilyenkor vagy témát váltott, vagy egyszerűen elment.

Debs és anya is mindketten olyan kishitűek voltak. Ezt egy este, még mielőtt teherbe esett volna, meg is mondtam Debsnek. Ám nem sokkal ezután megtudtam, hogy Graham „befektetése” nagy eséllyel be fog dőlni. Éppen koktélokkal kísérleteztünk, és néhány tequila sunrise valamint a karácsonyi narancslikőr maradékának elfogyasztása után azt felelte nekem, hogy túl sokat várok az élettől.

A szavai mélyen megsebeztek, mert igazságtalannak éreztem. Szerintem semmi rossz nincs abban, ha az ember sokat vár el az élettől. Persze nem úgy, hogy palotában akartam lakni vagy Ferrarit vezetni. Egyszerűen csak úgy akartam felébredni minden reggel, hogy nem nyomaszt a gondolat, miből fogjuk kifizetni a jelzálogot, ha Graham újabb ragyogó ötlete megint kudarcba fullad. Ettől még nem lettem rossz ember, habár valószínűleg kevésbé tudtam türelmesen elnézni, ahogy anyám abban a nyomorult kis szobájában ült, és meg sem próbált olyan helyet találni magának, ahol nincs kiszóródva a lépcsőre a kínaiból hozott rizs.

– Tudom, hogy anyának nem volt szerencséje – mondtam akkor. Magamban persze úgy értettem, hogy rossz döntéseket hozott. – De még csak ötvenkilenc éves. Visszautasította az előléptetést a szervizműhelyben, mert az ő korában nem akart magára vállalni akkora felelősséget. Szerintem minden reménye abban van, hogy rátalál a szerelem a szélvédőmosók között, ahelyett, hogy megmozdulna, és kezébe venné a sorsa irányítását.

Debs mindig anya pártját fogta.

– De mi értelme lenne, ha megtenné? Ő egyszerűen ilyen. Ez jellemző az ő generációjára. Úgy érzi, csak akkor teljes az élete, ha van mellette egy férfi.

Ez a mondat sok nő vesztét foglalta össze. Én viszont soha többé nem akartam olyan helyzetbe hozni magam, hogy egy férfi kihúzhassa a lábam alól a talajt, és aztán mások jóindulatára szoruljak, ha biztonságban akarom tudni a gyerekeimet.