A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Selection Stories: The Prince and The Guard

HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2014

Fordította: Gázsity Mila

A könyvet tervezte: Kühne Andrea

Copyright © 2014 by Kiera Cass

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2014

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2014

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-689-944-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A HERCEG

1.

Föl-alá járkálva próbáltam kisétálni magamból az idegességet. Amíg a Párválasztó csak valami távoli terv volt – a jövőm egyik lehetősége –, addig kifejezetten érdekesnek tűnt. Most azonban? Hát, már korántsem voltam ennyire biztos a dologban.

Megtörtént a szereplők lajstromba vétele, az adatokat többször is ellenőrizték. A palota személyzete új feladatokat kapott, tervezni kezdték a ruhakollekciókat, a szobákat sorban rendbe tették a vendégek fogadására. A tempó egyre fokozódott, ami egyszerre volt izgalmas és riasztó.

A lányok számára a benevezéssel kezdődött minden, amikor kitöltötték a formanyomtatványokat – ezt mostanra biztosan meg is tették több ezren. Számomra azonban az egész ezen az estén vette kezdetét.

Tizenkilenc éves lettem. Most már megnősülhettem.

Megtorpantam a tükör előtt, és újra megigazítottam a nyakkendőmet. Ma este a szokásosnál több tekintet szegeződik majd rám. Fontos volt, hogy azt a „magabiztos herceg” benyomást keltsem, amit mindenki elvárt tőlem. Minthogy a külsőmet illetően mindent a legnagyobb rendben találtam, elindultam apám dolgozószobája felé.

Útközben köszönésképpen oda-odabiccentettem a tanácsadók és az ismerős palotaőrök felé. Nem volt könnyű elképzelni, hogy alig két héten belül ezeken a folyosókon hemzsegni fognak a lányok. Határozottan kopogtattam – ezt maga apám várta el így. Nagyon úgy tűnt, hogy mindig van mit tanulnom tőle.

Maxon, mindig határozottan kopogj!

Maxon, ne járkálj folyton fel-alá a szobában!

Maxon, légy fürgébb, okosabb, jobb!

– Szabad!

Amikor beléptem a dolgozószobába, apa egy pillanatra elfordult a tükörképétől, így üdvözölt. – Á, szóval itt vagy. Anyád is mindjárt jön. Készen állsz?

– Természetesen – feleltem. Ezen kívül nem volt más elfogadható válasz.

Egy dobozkáért nyúlt, és odatette elém az íróasztalra.

– Boldog születésnapot.

Lehántottam az ezüstös csomagolópapírt, ami alatt fekete dobozt pillantottam meg. Új mandzsettagombok voltak benne. Apát valószínűleg túlságosan lekötötték uralkodói gondolatai, így felejthette el, hogy már karácsonyra is mandzsettagombokat kaptam. De az is lehet, hogy ez együtt jár a szereppel. Elképzelhető, hogy amikor király leszek, én is kétszer ajándékozom majd meg ugyanazzal a fiamat. Ehhez persze először is egy feleséget kell szereznem.

Egy hitvest. Ajkam hangtalanul formálta meg a szót. Feltűnően idegen érzés volt kimondani.

– Köszönöm, apa. Azonnal be is teszem a kézelőmbe.

– Ma este muszáj lesz a legjobb formádat hoznod – jelentette ki, miközben sikerült elszakadnia a tükörtől. – Mert mindenkinek egyedül a Párválasztó jár majd a fejében.

– Ahogy az enyémben is – mosolyogtam rá kényszeredetten, miközben azon tanakodtam magamban, hogy eláruljam-e neki, mennyire ideges vagyok. Végtére, egyszer ő is végigcsinálta mindezt. Hajdanán akár neki is lehettek kételyei.

Nagyon úgy tűnt, hogy az érzéseim kiülhettek az arcomra.

– Pozitív hozzáállást, Maxon. Ennek tulajdonképpen izgalmasnak kell lennie – buzdított.

– Izgalmas is. Csak az hökkent meg egy kicsit, hogy minden milyen gyorsan történik – feleltem, miközben igyekeztem arra koncentrálni, hogy átdugjam az ingem kézelőjén a fémpöcköket.

– Neked talán gyorsnak tűnik – kacagott fel –, én viszont már évek óta ezen dolgozom.

Összeszűkült szemmel pillantottam fel rá.

– Ezt hogy érted?

Ekkor nyílt az ajtó, s belépett rajta az anyám. Apa arca azonnal felderült, mint mindig.

– Amberly, mesésen nézel ki – jelentette ki, s elindult felé.

Anya szokás szerint most is úgy mosolyodott el, mintha nem hinné, hogy bárki felfigyelhet rá, aztán átölelte apát.

– Azért remélem, nem túl mesésen. Nem szeretném, ha rám irányulna a figyelem. – Elengedte apát, hozzám lépett, és szorosan körém fonta karját. – Boldog születésnapot, fiam!

– Köszönöm, anya.

– Az ajándékod már útban van – súgta oda, aztán újra apa felé fordult. – Nos, akkor elkészültünk mindannyian?

– Bizony el. – Apa felé nyújtotta a karját, ő belekarolt, én pedig meghúzódtam az árnyékukban. Mint mindig.

– Felség, hozzávetőlegesen mennyi idő múlva veszi kezdetét a Párválasztó? – tudakolta az egyik riporter. A videokamerák lámpáinak kereszttüzében átforrósodott az arcom.

– A neveket pénteken húzzák ki, a lányok pedig a rá következő pénteken érkeznek meg – válaszoltam.

– Felség, nem ideges? – kiáltotta felém egy új hang.

– Amiatt, hogy olyan lányt veszek feleségül, akit még nem is ismerek? Ez benne van a munkaköri leírásomban – kacsintottam rá, és a bámészkodó vendégsereg felnevetett.

– És ez csöppet sem nyugtalanítja, felség?

Felhagytam azzal, hogy megpróbáljam megtalálni a hanghoz tartozó arcot. Többé-kevésbé abba az irányba fordultam, amerről a kérdés jött, s csak remélni tudtam, hogy nem tévedek nagyot.

– Ellenkezőleg, kifejezetten izgatott vagyok. – Fogjuk rá.

– Biztosak vagyunk abban, felség, hogy kitűnően választ majd. – Egy fényképezőgép vakuja teljesen elvakított.

– Úgy van! – kiabálták be mások is.

Vállat vontam.

– Nos, nem is tudom. Nem lehet normális az a nő, aki engem választ.

Újra felkacagtak, én pedig megragadtam az alkalmat, hogy ezzel véget vessek a beszélgetésnek.

– Bocsássanak meg, de több rokonom is érkezett látogatóba, és nem szeretnék udvariatlan lenni.

Hátat fordítottam az újságíróknak és fotósoknak, s nagy levegőt vettem. Hát már az egész este ilyen lesz?

Körülnéztem a Díszteremben – a sötétkék terítő az asztalokon, a káprázatos díszvilágítás mind a pompát érzékeltette –, s azonnal beláttam, hogy a menekülés nem reális lehetőség. Állami tisztségviselők az egyik sarokban, riporterek a másikban – nem akadt egyetlen zug sem, ahol nyugalomra vagy békére lelhettem volna. Figyelembe véve, hogy kinek a születésnapja volt, az ember azt hihette volna, hogy lehet némi beleszólásom abba, hogyan is történjen az ünneplés. De valahogy sosem így alakultak az események.

Épp sikerült a tömeg elől elhúzódnom, amikor azt éreztem, hogy apám mellém lép, átkarol és megszorítja a vállamat. Ettől meg a váratlanul rám irányuló figyelemtől azonnal újra rám tört a szorongás.

– Mosolyogj! – parancsolt rám fojtott hangon, s miközben félrevont, odabiccentett fontosabb vendégei felé. Engedelmeskedtem.

Daphne is megérkezett az apjával Franciaországból. Elkaptam a pillantását. Szerencsénk volt, hogy a mulatság időpontja épp egybeesett azzal, hogy apáinknak meg kellett tárgyalnia a folyamatban lévő kereskedelmi egyezményt. Daphne a francia király lánya volt, s így időről időre összefutottunk. A családomon kívül talán ő volt az egyetlen személy, akit közelebbről ismertem. Jó érzés volt egy baráti arcot is látni a teremben.

Bólintottam felé, ő pedig magasra emelte pezsgőspoharát.

– Nem válaszolhatsz minden kérdésre ilyen szarkasztikus modorban. Te vagy a koronaherceg. Azt kell látniuk, hogy képes vagy az uralkodásra. – Apa keze mintha a szükségesnél jóval erősebben szorította volna a vállamat.

– Elnézést kérek. De mivel ez egy parti, úgy ítéltem meg…

– Nos, ebben az esetben rosszul ítélted meg. Elvárom, hogy nagyon is komolyan vedd ezt az egész felhajtást, mire eljön a Híradó ideje.

Megállt, szembefordult velem. Szürke szeme állhatatosan fürkészte arcomat.

Újra elmosolyodtam, mert tudtam, hogy a vendégek miatt pontosan ezt követeli meg tőlem.

– Természetesen. Mindössze annyi történt, hogy egy pillanatra rosszul ítéltem meg a helyzetet.

Karja aláhullott, másik kezével ajkához emelt egy pohár pezsgőt.

– Erre mintha kifejezetten hajlamod lenne.

Megkockáztattam egy pillantást a terem túloldalán álló Daphne felé, és a szememet forgattam, mire ő elnevette magát, mert nagyon is pontosan tudta, hogyan érzem magam. Apa követte a tekintetem útját.

– Hogy az a lány mindig milyen csinos! Kár, hogy nem vehet részt a sorsoláson.

Vállat vontam.

– Daphne nagyon kedves teremtés. De sosem éreztem iránta semmi különöset.

– Helyes. Mert az ritka nagy ostobaság lett volna tőled.

Igyekeztem nem venni tudomást a sértő megjegyzésről.

– És egyébként is, már alig várom, hogy találkozhassam azokkal a lányokkal, akik valóban szóba jöhetnek.

Ez a mondat nagyon is kapóra jött neki, s engem maga előtt terelgetve újra elindult.

– Maxon, eljött az ideje annak, hogy meghozz bizonyos valódi döntéseket az életedet illetően. Jó döntéseket. Biztosra veszem, hogy túlságosan ridegnek találod a módszereimet, de muszáj, hogy felfogd a helyzeted jelentőségét.

Elfojtottam magamban egy sóhajt. Próbáltam már döntéseket hozni. Csakhogy ehhez te nem bízol meg bennem eléggé.

– Apa, ne aggódj. Szívemen viselem a hitvesem kiválasztásának feladatát – feleltem, erősen remélve, hogy a hangom megnyugtatja majd szándékom komolysága felől.

– Messze többről van itt szó annál, mint hogy egyszerűen csak jól kijöjj valakivel. Itt van például a Daphnéval való kapcsolatod. Remekül elvagytok, de neki aztán tényleg semmi hasznát nem vennéd. – Belekortyolt az italába, s közben odaintett egy vendégnek, aki mögöttem haladhatott el.

Újra csak megpróbáltam uralkodni az arcomon. Nem tetszett az, hogy ilyen irányba tart a beszélgetésünk, úgyhogy zsebre vágtam a kezem, és tekintetemmel végigpásztáztam a termen.

– Azt hiszem, illene körbejárnom a meghívottakat.

Csak legyintett, minden figyelmét a pezsgőjének szentelte, én pedig villámgyorsan leléptem. Bármennyire törtem is a fejem, nem igazán értettem, mire akart kilyukadni ezzel a viselkedéssel. Semmi oka nem volt arra, hogy ilyen otrombán nyilatkozzon Daphnéról, hiszen a lány fel sem merülhetett lehetőségként.

A Díszteremben a lelkesedés a tetőfokára hágott. A duruzsoló vendégseregből többen is megemlítették, hogy egész Illéa csakis erre a percre várt: az izgalomra, amit egy új hercegné jelent, a lázas várakozásra, hogy király legyen belőlem. Most először éreztem át a helyzet súlyát, s kezdtem aggódni, hogy összeroppanok alatta.

Sorra ráztam meg a felém nyújtott kezeket, s kedvesen fogadtam az ajándékokat, amelyekre semmi szükségem nem volt. Sebtében kérdeztem valamit egy fotóstól a gépe lencséjéről, aztán csókokat nyomtam a királyi család tagjainak, barátainak, no meg jó csomó vadidegennek az arcára.

Végül egy pillanatra magamra maradtam. Tekintetemet végighordoztam a tömegen. Biztosra vettem, hogy éppen valahol máshol kellene lennem. Amikor megláttam Daphnét, azonnal elindult felém. Annyira kedvem lett volna pár percnyi felszabadult csevegéshez, de erre még várnom kellett.

– Jól mulatsz? – lépett mellém anya.

– Úgy nézek ki?

Végigsimított makulátlanra vasalt öltönyömön.

– Igen.

– Csak ez számít – mosolyogtam rá.

Félrebillentette a fejét, arcán gyengéden derűs kifejezés jelent meg.

– Gyere csak velem egy percre.

Felé nyújtottam a karom, amit boldogan elfogadott, s a fényképezőgépek kattogása közepette a folyosó felé sétáltunk.

– Jövőre nem lehetne kisebb ünnepséget szervezni? – tudakoltam.

– Nem valószínű. Addigra szinte teljesen biztos, hogy megházasodsz, és a feleséged talán kifejezetten meg akarja majd adni a módját annak, hogy megünnepelje első együtt töltött éveteket.

Összevontam szemöldökömet, amit kizárólag anya nézett el nekem.

– És mi van, ha ő is inkább a visszafogott dolgokat szereti?

Halkan felnevetett.

– Sajnálom, szívem, de amikor egy lány benevez a Párválasztóba, rendszerint a visszafogottságból való kiutat keresi.

– Ez veled is így volt? – tűnődtem fennhangon. Sosem hoztuk szóba, hogyan került a palotába. Különös választóvonal volt ez kettőnk között, olyan, amit nagyon fontosnak tartottam – én már beleszülettem mindebbe, ő azonban a saját döntése alapján jutott ide.

Megtorpant, felém fordult, és kedvesen mesélni kezdte: – Teljesen beleestem az arcvonásaiba, amelyeket a tévé képernyőjén megpillantottam. Úgy álmodoztam apádról, ahogy most rólad fantáziál több ezer lány.

Megpróbáltam magam elé képzelni, amint befont hajú, fiatal lányként Honduraguában bámulja vágyakozva a televíziót. Szinte hallottam, ahogy felsóhajt minden alkalommal, amikor a képen látható fiatalember megszólal.

– Minden lány álmodik arról, hogy milyen lehet hercegnőnek lenni – folytatta anya. – Hogy milyen érzés lehet az, amikor valaki elbűvöli, leveszi őket a lábukról, amikor korona kerül a fejükre… A sorsolás előtti héten egyéb sem járt a fejemben. Akkor még nem tudtam, hogy ennél jóval többről van szó. – Szomorú kifejezés jelent meg arcán. – El sem tudtam képzelni, hogy mekkora lesz rajtam a nyomás, vagy hogy milyen kevés magánéletem marad. De azzal… hogy hozzámehettem apádhoz… hogy megszülhettelek téged… – Megsimogatta az arcom. – Ezzel minden álmom valóra vált.

Nem vette le rólam a tekintetét, pedig láttam, hogy csillogó könnycseppek gyűlnek a szeme sarkában. Muszáj volt tovább beszéltetnem.

– Ezek szerint nem bántál meg semmit?

– Egyáltalán nem – rázta meg határozottan a fejét. – A Párválasztó megváltoztatta az életemet, méghozzá a lehető legjobb értelemben. És pontosan erről szeretnék beszélni veled.

– Nem vagyok biztos benne, hogy értem, mire célzol – néztem rá összeszűkült szemmel.

Nagyot sóhajtott.

– Négyes voltam. Egy gyárban dolgoztam. – Elém tartotta mindkét kezét. – Az ujjaimon száraz, repedezett volt a bőr, a körmeim alá beivódott a kosz. Nem voltak kapcsolataim, nem volt társadalmi státusom, nem volt semmim, ami méltóvá tett volna a hercegné szerepére… és mégis, most itt vagyok.

Bizonytalanul meredtem rá.

– Maxon, ez az én ajándékom neked: megígérem, mindent megteszek azért, hogy ezeket a lányokat a te szemeden keresztül lássam majd. A tiéden, s nem egy királyné, nem egy anya szemén keresztül. Még ha nagyon alacsony kasztból való lányt választasz magadnak, még ha mások úgy vélik is, hogy nincs benne semmi érték, én mindig arra figyelek majd egyedül, hogy te miért akarod őt. És megteszek minden tőlem telhetőt, hogy támogassalak a döntésedben.

Egy lélegzetvételnyi szünet után rájöttem, mire céloz.

– Ezek szerint apának ez nem jutott ki? És neked sem?

Kihúzta magát.

– Minden lánynak meglesznek a maga előnyös és hátrányos vonásai. Akadnak majd olyan emberek, akik az általad kiválasztott teremtésekben a legrosszabbat látják, míg másokban pedig a legjobbat, s neked közben fogalmad sem lesz arról, hogy miért ilyen szűk látókörűek. De bárhogy dönts is, én mindig itt leszek neked.

– Ez eddig is így volt.

– Valóban – bólintott, és belém karolt. – Azt is tudom, eljött az ideje annak, hogy másodhegedűs legyek egy másik nő mellett, és ez így van rendjén. Az irántad való szeretetem azonban sosem múlik el, Maxon.

– Ahogy az enyém sem. – Reméltem, hogy érzékeli, mennyire őszintén beszélek. El sem tudtam képzelni olyan körülményeket, amelyek miatt anya iránti mélységes rajongásom mérséklődne.

– Tudom. – Megérintette a karomat, és elkezdett visszaterelni a mulatságba.

Még akkor is a szavai jártak a fejemben, amikor újra beléptünk a tapsoló, mosolygó vendégek közé. Anya hihetetlenül bőkezű embernek számított, nem volt hozzá fogható. Ezt a tulajdonságát igyekeztem is a magamévá tenni. Ha valóban ez az ajándéka számomra, akkor nyilván sokkal többet jelent, mint azt jelenleg meg tudnám ítélni. Anya ugyanis sosem adott olyan ajándékot, amit ne gondolt volna át alaposan.

2.

A vendégek jóval tovább maradtak, mint azt illőnek véltem. Arra jutottam, hogy ez nyilván egyike azoknak az áldozatoknak, amelyeket az előjogokért muszáj meghoznunk. Senki sem szeretné, ha véget érne egy palotában rendezett parti. Még akkor sem, ha a palota kívánsága kifejezetten ez lenne.

Az egyik Német Szövetségből érkezett, igen részeg méltóságot egy palotaőr gondjaira bíztam, köszönetet mondtam minden udvari tanácsadónak az ajándékokért, és kezet csókoltam szinte az összes hölgynek, aki csak átlépte a küszöböt. Az én szememben ezzel le is tudtam a kötelességeimet, és másra sem vágytam, csak arra, hogy pár órát békében tölthessek el. De amikor elindultam, hogy megszabaduljak a hosszasan időző mulatozók társaságától, egy sötétkék szempár láttán boldogan megálltam.

– Kerülsz engem! – jegyezte meg Daphne incselkedve. Franciás akcentusa valósággal csiklandozta a fülemet. Mindig volt valami dallamos minden megszólalásában.

– Erről szó sincs. Csak sokkal többen jöttek el, mint képzeltem volna. – Hátrapillantottam arra a jó néhány vendégre, aki mintha még mindig ragaszkodott volna ahhoz, hogy majd a palota ablakaiból csodálja meg a napkeltét.

– Apád… na, ő aztán tényleg élvezi az ilyen eseményeket.

Felnevettem. Úgy tűnt, Daphne annyi mindent megértett abból, amit sosem mondtam ki hangosan. Ez néha kissé nyugtalanított is. Vajon mi mindent láthat még, amiről én nem is tudok?

– Túltett még magán is.

– Ugyan, legközelebb újra felül fogja múlni magát – vont vállat a lány.

Csak álltunk ott, és hallgattunk, pedig éreztem, hogy szeretne még valamit mondani. Az ajkába harapott, aztán odasúgta nekem: – Válthatnánk egy szót valahol kettesben?

Bólintottam, felé nyújtottam a karom, és az egyik folyosóról nyíló szalon felé kísértem. Némán lépkedett mellettem, mintha szavait arra az időre tartogatná, amikor már becsukódott mögöttünk az ajtó. Bár már többször is beszéltünk négyszemközt, most valahogy nyugtalanított a viselkedése.

– Nem kértél fel táncolni – fordult hozzám, és a hangja megbántottan csengett.

– Egyáltalán nem táncoltam. – Apa ezúttal ragaszkodott ahhoz, hogy klasszikus zene legyen. Az Ötösök mind igen tehetségesek voltak, de a muzsikálásuk tempója inkább csak lassúbb táncokat tett lehetségessé. Talán ha tényleg akartam volna táncolni, akkor Daphnét is felkérem. De ez valahogy annyira nem tűnt helyénvalónak akkor, amikor mindenki jövendő – egyelőre rejtélyes kilétű – választottam felől kérdezősködött.

Daphne mélyről jövőn sóhajtott egyet, aztán fel-alá kezdett járkálni a szobában.

– A hazatérésem utánra szerveztek nekem egy randevút – fogott bele. – Frederick… így hívják. Természetesen találkoztunk már. Remekül lovagol és nagyon jóképű. Négy évvel idősebb nálam, szerintem ez az egyik oka annak, hogy papa annyira kedveli.

A válla fölött hátrapillantott rám, arcán halvány mosoly tűnt fel.

Jelentőségteljesen visszanevettem rá.

– Hova is jutnánk apáink jóváhagyása nélkül?

– Kétség nem fér ahhoz, hogy teljesen elveszettnek éreznénk magunkat – kuncogott. – Fogalmunk sem lenne arról, hogyan éljünk.

Én is elnevettem magam. Annyira hálás voltam azért, hogy van valaki, akivel együtt viccelődhetünk ezen. Voltak alkalmak, amikor csak így lehetett túlélni.

– Nos, igen, papa helyesli a dolgot. De azért elgondolkodtam azon… – Lesütötte a szemét, s hirtelen annyira félénknek tűnt.

– Min gondolkodtál el?

Egy ideig csak állt ott, továbbra is a szőnyegre meredt. Végül rám nézett sötétkék szemével.

– Te helyesled?

– Mit?

– Fredericket.

Felkacagtam.

– Hát, hogyan is tudnék válaszolni erre? Hiszen nem ismerem.

– Nem – bökte ki fojtott hangon. – Nem rá céloztam… hanem az ötletre. Helyesled, hogy randizzak vele? Esetleg hozzá menjek feleségül?

Arcvonásai kifejezéstelenek voltak, mintha kőből faragták volna őket. Mintha titkolt volna valamit, amit én egyelőre fel sem fogtam. Értetlenül megvontam a vállam.

– Nem az én dolgom ezt helyeselni vagy rosszallni. Sőt tulajdonképpen még csak a tied sem – tettem hozzá, és kissé elfogott a szomorúság mindkettőnk helyzete miatt.

Daphne ujjai görcsösen egymásba fonódtak, mintha ideges lenne, vagy fájdalmai lennének. Nem értettem, miről lehet szó.

– Szóval téged ez csöppet sem zavar? Mert ha nem Frederick, akkor majd jön Antoine. És ha mégsem Antoine, akkor Garron. Egy sereg fiatalember vár rám, s közöttük nem akad egy sem, akit akár csak feleannyira a barátomnak éreznék, mint téged. Egy idő után kénytelen leszek a kezemet az egyiknek nyújtani, és téged egyáltalán nem érdekel?

Ez tényleg elég borúsnak hangzott. Egy évben jó, ha háromszor találkozhattunk, és én is bizton állíthattam, hogy Daphne a legközelebbi barátom. Hogy mi milyen szánalmasak vagyunk!

Nagyot nyeltem, azon töprengtem, mi lenne a megfelelő válasz.

– Biztos vagyok benne, hogy minden elrendeződik.

A lány szeméből váratlanul könnyek csordultak ki. Magyarázatot vagy megoldást keresve tétován körülnéztem a teremben, s minden egyes eltelő másodperccel egyre kínosabban éreztem magam.

– Kérlek szépen, Maxon, mondd, hogy nem csinálod végig ezt az egészet! Ezt nem teheted! – kérlelt.

– De hát miről beszélsz? – faggattam riadtan.

– A Párválasztóról! Kérlek, ne vegyél el valami ismeretlen lányt! Ne kényszeríts engem se arra, hogy hozzá kelljen mennem egy idegenhez.

– Nekem muszáj. Ez Illéa hercegeinek a sorsa. Közrendű hajadonokkal házasodunk.

Daphne hozzám szaladt, és megragadta a kezem.

– De én szeretlek! Mindig is szerettelek! Kérlek szépen, ne vegyél el valami más lányt… vagy legalább kérdezd meg apádat, hogy én is szóba jöhetnék-e.

Szeretett? Mindig is?

Szavaitól elállt a lélegzetem, azt sem tudtam, hogyan fogjak bele a válaszba.

– De Daphne… hogyan? Fogalmam sincs, mit mondjak…

– Mondd azt, hogy beszélsz apáddal – kérlelt, és reménykedve törölgetni kezdte a könnyeit. – Halaszd el a Párválasztót annyi időre, hogy egyáltalán esélyünk legyen meggyőződni arról, hogy érdemes-e belefognunk. Vagy engedélyezd, hogy én is indulhassak. Lemondok a koronámról.

– Kérlek szépen, ne sírj – suttogtam.

– Képtelen vagyok abbahagyni! Hiszen örökre elveszíthetlek! – Tenyerébe temette arcát, s halkan felzokogott.

Én meg csak álltam ott, mint valami sóbálvány, mert attól rettegtem, hogy ezen a helyzeten még képes vagyok rontani. Pár feszült másodperc után felemelte a fejét. Amikor megszólalt, maga elé meredt, nem nézett rám.

– Nincs rajtad kívül senki, aki igazán ismerne. És te vagy az egyetlen, akit igazán ismerek.

– Ez még nem szerelem – tiltakoztam.

– Ez nem igaz, Maxon. Ott a közös múltunk, ami éppen a megsemmisülés határára került. És mindezt pusztán a hagyomány kedvéért. – Tekintetét továbbra is valami láthatatlan dologra függesztette a szoba közepén. Képtelen voltam rájönni, hogy éppen mi járhat a fejében. Az már nyilvánvalóvá vált, hogy egyébként sem tudok valami sokat arról, ami foglalkoztatja.

Daphne végül felém fordult.

– Maxon, könyörgöm, kérdezd meg apádat! Még ha nemet is mond, legalább tudni fogom, hogy megtettem mindent.

Én azonban már ekkor biztos voltam abban, hogy mindent megtett, hát közöltem vele azt, amit muszáj volt.

– Ezen már túl vagyunk, Daphne. – Széttártam a karomat, majd hagytam, hogy erőtlenül lehulljon az oldalam mellé. – Ennél többre nem számíthatunk.

Hosszasan a szemembe nézett. Épp olyan jól tudta, mint én, hogy semmiképpen sem úszhatnám meg, ha apámtól ennyire felháborító dolgot kérnék. Azt is láttam, hogy vadul kutat a gondolatai között egyéb megoldás után, de villámgyorsan belátta, hogy ilyen egyszerűen nem létezik. Ő a saját koronája rabszolgája volt, én pedig az enyémé, és ezen a tényen már nem lehetett változtatni.

Biccentett, vonásai újra sírósan eltorzultak. Elbotorkált egy pamlaghoz, leroskadt rá, de igyekezett tartani magát. Meg sem moccantam, remélve, hogy így nem tetézem a fájdalmát. Annyira szerettem volna megnevettetni, csakhogy ebben a helyzetben nem találtam semmi vicceset. Eddig fel sem merült bennem, hogy képes lennék összetörni valaki szívét.

Nagyon nem tetszett nekem ez az érzés.

Ekkor döbbentem csak rá, hogy ez mostantól igen gyakran fog megtörténni. A következő néhány hónap során összesen harmincnégy lányt küldök majd el a palotából. Mi lesz, ha mindannyian így viselkednek?

Nagyot szusszantottam, mert már a gondolatát is rettenetesen kimerítőnek találtam.

A neszre Daphne felnézett. Arckifejezése lassan megváltozott.

– Neked csöppet sem fáj? – tudakolta. – Annyira azért nem vagy jó színész, Maxon.

– Dehogynem!

Felállt, némán végigmért.

– De nem ugyanazért, mint nekem – suttogta. Elindult felém, tekintete kérlelőn szegeződött rám. – Maxon, te szeretsz engem.

Mozdulatlanul álltam.

– Maxon, te szeretsz engem – ismételte meg határozottabb hangon. – Ez így van.

Kénytelen voltam elkapni a tekintetem, mert a szemében tükröződő érzéseket kissé eltúlzottnak éreztem. Beletúrtam a hajamba, megpróbáltam szavakba foglalni mindazt, ami a fejemben járt.

– Még sosem beszélt nekem senki úgy az érzéseiről, ahogy te tetted. Nincs kételyem afelől, hogy komolyan gondoltál minden szót, nekem azonban ez nem megy, Daphne.

– De ez még nem jelenti azt, hogy nem is érzel így. Mindössze azt nem tudod, hogyan mondd el. Az apád gyakran olyan hideg, mint a jég, édesanyád pedig megtartja magának az érzéseit. Még sosem láttad, milyen az, amikor emberek felhőtlenül, felszabadultan szeretik egymást, ezért nem tudod, hogyan fejezhetnéd ki magad. De hogy ezt érzed, az egészen biztos, efelől nincs kétségem. Éppen annyira szeretsz engem, mint én téged.

Lassan megráztam a fejem. Rettegtem, hogy ha csak egy szót is szólok, újra zokogni kezd.

– Csókolj meg! – követelte.

– Hogy micsoda?

– Csókolj meg. Ha képes vagy megcsókolni, és utána még mindig azt állítani, hogy nem szeretsz, akkor soha többé nem hozom fel ezt az egészet.

Hátrálni kezdtem.

– Nem. Sajnálom, de nem megy.

Nem akaródzott bevallani, hogy ezt szó szerint értettem. Azt ugyan nem tudtam, hány fiúval csókolózott eddig Daphne, de abban biztos voltam, hogy ez a nullánál nagyobb számot takar. Erre célzott is pár éve, egy nyáron, amikor nála jártam Franciaországban. Hát ez volt. E téren fölém kerekedett, arról pedig szó sem lehetett, hogy még nagyobb hülyét csináljak magamból.

Ő is hátralépett, s bánata hirtelen haragba csapott át. Felkacagott, de szemében jókedvnek szikráját sem láttam.

– Tehát ez a válaszod? Nemet mondasz? Úgy döntöttél, hogy hagysz elmenni?

Vállat vontam.

– Maxon Schreave, te egy idióta vagy! A szüleidnek sikerült teljesen tönkretennie téged! Eléd állíthatnának ezer lányt, az sem számítana. Túl ostoba vagy ahhoz, hogy meglásd a szerelmet, még ha az orrod előtt van is.

Megtörölte a szemét, és megigazította a ruháját.

– Istenemre, remélem, soha többé nem kell látnom téged!

Egy pillanatra fittyet hánytam a mellkasomat abroncsként szorító félelemnek, s amikor ellépett mellettem, megragadtam a karját. Nem akartam, hogy örökre eltűnjön az életemből.

– Daphne, annyira sajnálom!

– Te csak ne sajnálj engem – felelte hűvösen. – Sajnáld inkább magadat. Találsz majd feleséget, hiszen azt muszáj lesz, de annyi szent, hogy megismerted a szerelmet, és hagytad elfoszlani.

Elrántotta a kezét, aztán magamra maradtam.

Boldog születésnapot nekem.

3.

Daphne illata olyan volt, akár a cseresznyefakéreg és mandula elegye. Tizenhárom éves kora óta használta ezt a parfümöt. Tegnap este is ezzel hintette be magát, s ennek még akkor is tudatában voltam, amikor ő éppen azt kívánta, bár sose találkoznánk többé.

A csuklóján volt egy sebhely, tizenegy évesen szerezte, fára mászás közben. Az egészről én tehettem. Akkoriban még nem viselkedett annyira kisasszonyosan, én pedig rávettem – ha egészen őszinte akarok lenni, inkább belehergeltem –, hogy a parkot szegélyező fák egyikén másszon versenyt velem, egészen a legtetejéig. Én nyertem.

Daphne szinte megbénult, annyira rettegett a sötétben, és mivel nekem is megvoltak a magam félelmei, sosem csúfoltam ki ezért. Ahogy ő sem engem. Legalábbis olyan dologban sosem, ami igazán számított.

Allergiás volt a tengeri herkentyűkre. A kedvenc színe a sárga volt. Ha beleszakad, akkor sem lett volna képes tisztán énekelni. Táncolni viszont nagyon is tudott, s talán épp ezért jelentett neki akkora csalódást, hogy múlt éjjel nem kértem fel.

Tizenhat éves voltam, amikor karácsonyra küldött nekem ajándékba egy új fényképezőgép-táskát. Bár korábban semmi jelét nem mutattam annak, hogy le kívánnám cserélni a régit, olyan sokat jelentett nekem, hogy tudja, mit szeretek, hogy onnantól inkább azt használtam, amit tőle kaptam. Még mindig azzal jártam fotózni.

Kinyújtóztam az ágyban, és a fényképezőgépem felé fordultam, ami abban a bizonyos táskában pihent. Eltűnődtem, Daphne vajon mennyi időt tölthetett azzal, hogy épp ezt a darabot válassza nekem.

Talán igaza volt. Talán tényleg több van közöttünk, mint hittem volna. Minthogy kapcsolatunk elszórt találkozásokból és alkalmankénti telefonbeszélgetésekből állt, álmomban sem hittem volna, hogy történelmünk darabkái így összeadódhatnak.

Most pedig Daphne már a repülőn ül, útban Franciaország felé, ahol Frederick várja.

Kimásztam az ágyból, ledobtam gyűrött ingemet és szövetnadrágomat, majd a zuhanyozó felé indultam. Miközben a víz elmosta születésnapom maradékát is, megpróbáltam másra gondolni.

Csakhogy Daphne érzelmeimre vonatkozó vádjai kitartónak bizonyultak. Hát egyáltalán nem ismerem a szerelmet? Vagy belekóstoltam, majd elhajítottam? És ha így történt, akkor mégis hogyan leszek képes végigcsinálni a Párválasztót?

A palotában tanácsadók futkostak mindenfelé, kezükben a Párválasztó benevezési lapjainak kötegei, és állandóan olyan mosollyal pillantottak felém, mintha tudnának valamit, amit én nem. Időről időre akadt egy-egy, aki megveregette a vállam, s valami biztatót súgott a fülembe, mintha érzékelné, hogy hirtelen kételkedni kezdtem abban az egyetlen eseményben, amire egész életemben vártam, amihez mindig is akkora reményeket fűztem.

– A mai adag kifejezetten ígéretesnek tűnik – mondta az egyik.

– Ön igen szerencsés – így a másik.

S miközben egyre gyűltek a nevezési lapok, nekem más sem járt a fejemben – csak Daphne és az ő metsző szavai.

Az előttem heverő pénzügyi jelentést kellett volna tanulmányoznom, ehelyett azonban apámat figyeltem. Lehetséges, hogy valahogyan keresztbe tett nekem? Úgy intézte, hogy kimaradjon az életemből egy alapvető tapasztalat, egész pontosan az, hogy milyen egy romantikus érzelmi kapcsolat? Azt láttam, hogyan viselkedik anyával. Ha szenvedély jeleit nem is tapasztaltam közöttük, annyi biztos, hogy kedvelték egymást. Ez talán nem elég? Nekem nem ugyanerre kellene törekednem?

Töprengve bámultam magam elé. Apa talán úgy ítélte meg, hogy ha valami többre vágynék, akkor iszonyúan érezném magam a Párválasztó során. Vagy esetleg úgy vélte, hogy csalódott lennék, ha nem találnék rá valamire, ami megváltoztatja az életemet. Valószínűleg jól tettem, hogy sosem