Mesék
a bátorságról

VÁLOGATTA CSÓKA JUDIT

részlet

CORVINA

© Csóka Judit, 2024

A borítót Rofusz Kinga festményének felhasználásával

Karcagi Klára tervezte.

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 7066 9

Tartalom

Előszó

A félelemről

A gyáva Samba

A hét félelem

Az elátkozott csiga

Gaya-Dari, a csőrös emlős

Kavicsok potyognak az égből

Királylány a lángpalotában

A tudós ember bátorsága

A napherceg

A némák

A gyűlölt vő

Kacor király

Derék Jankó meg a kemény kenyér

Az ostoba három állat

A halkő

A bátorságról

A bátor Azmun

A bátor kakas

A Bátor Sólyom

A szarvaskirályfi

A bölcs bagoly

A fűzfaemberek

A Grim-szigeti ember és a jegesmedve

A kiskakas gyémánt félkrajcárja

A Naphercegnő

A vaddisznó és a bátor rádzsput asszony története

A két nővér

A zsarnok padisah

Aminbég

Annuska

Az árpamag1 eredete

Az öreg Querecas

Bátor Jankó

Bátraké a szerencse

Berennikov Foma

Tavara Csódzsa

Pihári

Napnál fényesebb Ezüst Sugár

A vadász és a tigris

Előszó

Bár a kötet címe Mesék a bátorságról, az első részben a félelemről szólnak a mesék. Ez azért van így, mert ha a bátorságról beszélünk, nem kerülhetjük meg a félelem témakörét, mibenlétét sem. Al Ghaui Hesna Félj bátran1 című kötetében azt írja, hogy a félelemtől nem megszabadulni kell, hiszen aki erre törekszik, eleve kudarcra van ítélve. A félelmet megismerni kell, és cinkosunkká tenni.2 Igen ám, de amikor éppen nagyon meg vagyunk ijedve, nagyon félünk, az egész testünk felkészül a küzdelemre vagy a menekülésre. Ilyenkor nehéz a gondolatainkat irányítani, mert az észlelt jelek az agyunk működését is befolyásolják. A gondolataink előrevetítik a vélhetően bekövetkező bajt, mire a testünk jellemző fiziológiai válaszokat ad. Ezek a testi reakciók jól beazonosíthatók: heves szívdobogás, szapora légzés, az izmok feszülése. Biológiai szempontból nagyon is adekvát válaszok ezek, hiszen arra serkentenek, hogy a veszély forrásától minél hamarabb minél messzebb kerüljünk.

A félelem „testvére” a szorongás, ami sok ember életét megkeseríti. Míg a félelemnek mindig van tárgya, pl. félek a fogorvostól, de ha kijövök a fogorvosi rendelőből, büszkén túlélve a beavatkozást, a félelem megszűnik, addig a szorongás meghatározhatatlan, súlyos formában, diffúzan szétterülő, minden cselekvésünket átható feszültségérzés. A félelem és a szorongás nagyon kellemetlen érzés, de ha nem lenne az, nem védene bennünket attól, hogy olyan dolgokat tegyünk meg, amik veszélyesek ránk vagy a környezetünkre. Nem mindegy azonban, hogy mit észlelünk veszélynek. A neveltetésünk, a habitusunk és a tapasztalataink nagymértékben meghatározzák, hogy milyen helyzetekben éljük át a félelmet, vagy milyen események bekövetkezte után növekszik a szorongásunk. Az sem mindegy, hogy a társadalom hierarchikus rendszerében hol helyezkedünk el. Azok az emberek, akiknek hatalmuk van, kevésbé félnek, mint akiknek nincs. Ma már az egymás közötti konfliktusok rendezése nem párbajok útján dől el. Sokkal kifinomultabb és kiismerhetetlenebb módszerekkel győznek le (karaktergyilkosság) vagy akarnak félelemben tartani a hatalomban levők. Aki fél, szorongásban él, sokkal jobban irányítható. A félelemkeltésnek egész apparátusa van, ami lassan adagolja a félelem mérgező cseppjeit. Azt mondják: „mentsük meg a gyerekeinket!” A legtöbb szülő gyomra ettől a rövid mondattól máris összeugrik: „Úristen, mitől kell megmenteni a gyerekeinket?” Hamar jön a válasz: attól, hogy az óvodában LMBTQ-aktivisták nemváltó műtétre biztassák őket! Daráljuk le, fóliázzuk be azokat az irodalmi műveket, amelyekben meleg szerelmespárokról szól a történet, nehogy megfertőzzék a kamaszokat, és meleggé váljanak. Ezek látványos „védelmi” intézkedések. A nem látványos intézkedések azonban egyáltalán nem a védelemről szólnak. 2024. február 2-án jelent meg a 444-en egy cikk,3 mely szerint 2023. április 23-án, a pápalátogatáshoz kapcsolódóan, kegyelmet kapott a bicskei gyermekotthon igazgatóhelyettese, aki az intézmény jó hírnevének megőrzése érdekében hamis vallomástételre akarta rábírni a bántalmazott gyerekeket. Politikai hovatartozástól függetlenül az igazgatóhelyettesnek adott kegyelem az egész társadalmat felrázta. A bicskei gyermekotthon igazgatója sok éven keresztül rontotta meg az áldozatait. Senkinek sem volt elég bátorsága kiállni ellene, illetve aki megpróbálta, azt eltávolították az intézményből. Egy volt lakó, szintén molesztált fiú halála kellett ahhoz, hogy a barátja a félelmét leküzdve feljelentést tegyen a rendőrségen. A bánat, az elkeseredés, a felháborodás alkalmassá tehet arra, hogy ne tartson vissza a félelem. Márpedig a szexuális abúzus áldozatainak nincs könnyű helyzetük Magyarországon. Először is a felnőttel szemben gyerekként kiállni nem egyszerű. Nagy bátorság kell hozzá. Másodszor egyszerűen nem hisznek nekik. Azért nem hisznek, mert a pedofilok általában nagyon népszerű, kedves, figyelmes emberek. „Szeretik” a gyerekeket, megértik őket, a környezet számára ők testesítik meg a mintapedagógust. Tehát amikor egy gyerek eldönti, hogy felfedi a vele történteket, nem csak a bántalmazójával szemben kell bátorságot gyűjtenie, hanem a többi felnőttel szemben is. Ha bebizonyosodik, hogy igazat mond, újra és újra el kell mondania, mi és hogyan történt, lehetőleg részletekbe belemenve. Ez tovább traumatizálja az amúgy is sokat szenvedett áldozatot. És hogy miért is olyan nagy baj, ha valaki gyerekként pedofil áldozata lesz? Erről is keveset beszélünk, pedig ez a lényeg. Azért, mert a traumatizált gyerek egész életére sebzettséget szerez. Testi és lelki betegségek kísérik végig az életét. A szorongást gyakran alkohollal, drogokkal, túlevéssel próbálja enyhíteni. Alice Miller A test kiáltása című könyvében4 híres emberek, köztük Virginia Woolf5 életútját elemezve mutat rá arra, hogy a kora gyerekkori traumák miként teszik tönkre az ember életét. Az írónőt szexuálisan kihasználták a féltestvérei. Erről nem mert beszélni a szüleivel, mert úgy érezte, nem számíthat a támogatásukra. Egész életében depresszióban szenvedett, végül 1941-ben öngyilkos lett.

Novák Katalin köztársasági elnök bocsánatot kért az elárult áldozatoktól búcsúbeszédében, és lemondott Varga Judit is. Sokan úgy gondolták, ők vitték el a balhét, a szoknyájuk mögé bújtak a rendszert fenntartó politikusok, akik miatt kialakulhatott ez a helyzet. Pár napra rá, nagy nehezen Balog Zoltán református püspök is lemondott. Ám se a lemondás, se a bocsánatkérő szavak semmit nem jelentenek, ha nem követik őket a tettek, amelyek valódi változásokat hoznak. Önmagában a törvénymódosítással, hogy ne kaphasson kegyelmet a pedofil bűnöző, semmilyen változás nem lesz az állam gondoskodására szoruló gyermekek életében. A magyar társadalmat a kegyelmi ügy felrázta az érdektelenségből és a politikával szembeni apátiából. A kollektív szégyen és harag, hogy ez megtörténhetett hazánkban, sok ember szemét mintha kinyitotta volna. Influenszerek, közéleti személyiségek, színészek nyilvánultak meg együttérzésüket kifejezve az áldozatokkal, és elítélően a képmutató rendszerrel szemben. Sok ember számára fontossá vált, hogy megmutassa magát, jelezve, hogy vannak olyan ügyek, amiktől nem lehet szemlesütve elfordulni.

A kötet első, A gyáva Samba című mali meséjének főhőse, akinek már a neve is azt jelenti, anyámasszony katonája, igazából nem gyáva. Ugyan kiskorában összerezzen az apró zajoktól is, de amikor felnő, valójában a hadakozás nem lelkesíti. Nem a félelem tartja vissza a harctól, hanem az érdektelenség. Az énekmondója hiába regél neki hősök tetteiről, őt mindez nem érdekli. Apja kiadja az útját haragjában, mert az ő értékrendje szerint a fiúnak harcolnia kell. Samba pedig azt mondja, talán sokunk kívánságát megfogalmazva: „Szüleim kiadták az utamat, mert nem mentem csatába. Nyergeld föl a lovamat, világgá megyek, olyan helyet keresek magamnak, ahol se csata nincs, se háború.” Persze ilyen helyet nem talál. Mivel daliás ifjú, reményekkel telve fogadják egy faluban, feleséget is adnának neki, de mikor kiderül, hogy nem hajlandó harcolni, elzavarják. Elhagyja az énekmondója is, mert nem lát reményt arra, hogy Samba megváltozik. Csak a fegyverhordozója marad vele. Samba egy városba ér, ahol a külső megjelenése csodálatot vált ki az emberekből, és futótűzként terjed a hír, hogy egy szép lovag érkezett. A király hozzá is adja a lányát, Fatumatát, aki beleszeret a jó kiállású legénybe. Nem köt útilaput a talpára, amikor Samba nem hajlandó a harci dobok hívásának engedelmeskedni. Az asszony úgy oldja meg a helyzetet, hogy közben nem alázza meg a férjét. Felveszi a ruháját, és kész arra, hogy helyette vívja meg a harcot. Másnap az énekmondó az ismeretlen hős bátorságát dicséri dalával, amit Samba is meghallgat, és elszégyelli magát – mert bár asszonyát illetné, őt dicséri a dal. Nem akar a felesége szoknyája mögé bújni, erőt érez magában, hogy az ellenséggel megvívjon. A szégyen miatt egyszeriben fontossá válik a számára, hogy megmutassa erejét és bátorságát.

A hét félelem című Amur-parti mesében Indiga belső átalakulását testvérének elvesztése indítja el. Megtapasztalja a megvetést az állatok részéről: egyik állat sem hajlandó arra, hogy a zsákmánya legyen: a nyérc inkább lerágja a saját lábát, a görény elszakítja a hurkot, és a vadlúd inkább kihúzza a nyílvesszőt a szárnya alól, semhogy Indiga kezére adja magát. Végül a fiú hazatér, és anyjához fordul, aki megérti őt, de ugyanakkor el is küldi, hogy megtalálja a férfiszívét, a bátorságát. A legény útnak indul, elhagyja a biztonságot jelentő otthont, hogy legyőzze a hét félelmet. Segítőtársra is talál, egy sas adja neki az egyik tollát, ami vezeti az útján. Indiga útja hosszú, tele van megpróbáltatásokkal. Amikor veszélyes helyzetekbe kerül, mindig azt mondja magának: „Ez még nem a félelem. Az még csak ezután következik.” Mivel a helyzeteket nem ítéli félelemnek, ezért képes arra, hogy helytálljon, és nem marad el a jutalma sem.

Az elátkozott csiga című Fülöp-szigeteki bájos mese és a Kacor király, Benedek Elek meséje arról szól, hogyan lehet kihasználni mások félelmét. A csiga úgy jut élelemhez, hogy ráijeszt az emberekre. Azok riadalmukban elfutnak, ahelyett, hogy utánanéznének, mi is volt az a furcsaság, amitől megijedtek. A Kacor királyban pedig a kajtár macska észreveszi a riadalmat a róka szemében, és mivel a róka szólal meg először, kihasználja a helyzeti előnyét, és tovább fokozza a róka félelmét. Kommunikációs trükkel él, amivel aztán az erdő összes állatát sakkban tudja tartani. Vajon hány ilyen kommunikációs trükknek dőlünk be mi is?

A Gaya-Dari, a csőrös emlős című ausztrál mese az ausztrál meseföldrajz meséje volt a székesfehérvári Széna téri könyvtárban. A meseföldrajz résztvevőit nagyon megmozgatta ez a történet. Szó van benne bántalmazásról, az oktalan félelem miatti kirekesztésről, és a bátorságról is, amivel a kacsa mama vállalja a sorsát. A bántalmazott kacsa egyedül marad az övéi között, amikor nyilvánvalóvá válik, mi történt vele. Ahelyett, hogy a törzse megoldást keresne a kialakult helyzetre, elzavarják, mert félnek. Ő pedig, bár nagyon büszke a gyermekeire, és szereti őket, teljesen egyedül marad, mert amikor a gyerekei felnőnek, ők is elhúzódnak tőle. Magányosan hal meg, mert vállalta a nem maga választotta sorsát. Sok párhuzamot vonhatunk a mese olvasása közben a mai magyar valósággal…

A Kavicsok potyognak az égből című bolgár mese megmutatja, hogyan nőhetnek óriásivá apróságok, dolgok hogyan válhatnak óriássá. Hogyan gerjeszt pánikot és késztet menekülésre az ijedtség. A szél tréfája a kiskakas számára fenyegetéssé válik, és az ő ijedtsége magával ragadja a többi állatot is. Az ész nélküli rohanást egy gödör állítja meg. Aki át tudja repülni, megmenekül, de aki beleesik, csúfos véget ér. Hányszor történik most is hasonló rémisztgetés a hatalmak részéről? A félelem az egymás iránti agressziót is növeli, amiért súlyos áldozatokkal kell fizetnünk. Miért nem állította meg valaki a kiskakast, és magyarázta el neki, hogy csak egy eperszem esett a hátára? Azért, mert a kakas meg sem értette volna a magyarázatot, annyira meg volt ijedve. A mese egy fontos tapasztalatot oszt meg velünk: „Amikor az érzelmi agy vészcsengője folyamatosan azt jelzi, hogy veszélyben vagyunk, nincs az az értő belátás, amely képes lenne elhallgattatni azt” – írja Bessel van der Kolk A test mindent számontart könyvében.6

A Királylány a lángpalotában című mese a lelkierőről szól. Számtalan esetben feladnánk a küzdelmet, mert reménytelennek látszik a helyzet, amibe belekerültünk, ahogy a legény is visszafordulna az útja során. Ha azonban végigmegyünk az úton, képessé válunk arra, hogy a sárkány mind a hét fejét egy csapással vágjuk le.

A tudós ember bátorsága című kínai mese is az oktalan félelemről szól – arról a helyzetről, amikor a sötétség felnagyítja a neszeket, és félelmetes formát ad a tárgyaknak. Van olyan, amikor érdemes fényt gyújtani, hogy lássuk, mitől is ijedtünk meg.

A napherceg című svájci mese, szerintem, a bizalomról szól. A mesehős sikere attól függ, meg tud-e bízni a napherceg juhaiban. A két idősebb fiú nem mer ráhagyatkozni a bárányokra, jóllehet az állatok egyértelmű jeleket adnak nekik. Amikor pedig hazatérnek, a földhözragadt gondolkodásuk miatt – mert el sem tudják képzelni, hogy a bárányok más táplálékkal is élhetnek, mint amit ők gondolnak – próbálják a herceget becsapni. Egyrészről magabiztosak, másrészről gyávák, és a gyávaság sokszor ostobává is tesz. Ezt a történetet Angyalbárányok7 címmel megtalálhatjuk a magyar legendamesék között is, ami alátámasztja azt a gondolatot, hogy a mesék az emberi tapasztalatot, bölcsességet sűrítik magukba, és az ember bárhol is éljen a földön, hasonló nehézségekkel találja magát szemben.

A kubai mese, A némák, egy nagyon fontos jellemzőjét írja le a traumának. A vadászok megszerzik a tüzet, de örökre megnémulnak. Bessel Van Der Kolk A test mindent számontart című nagyszerű könyvében írja, hogy minden trauma preverbális, azaz nyelv előtti.8 A trauma hatására a Broca-terület, az agy beszédközpontja a homloklebenyben kikapcsol. Ha a Broca-terület nem működik, nem tudjuk elmondani, mi történt velünk. A kutatók az agy vizsgálata során azt találták, hogy amikor nem tudunk beszélni, a Brodmann-mező, ami a vizuális kéregben található, nagyon is aktív. Ennek a területnek az a feladata, hogy regisztrálja az agyba elsőként beérkező képeket. Az ebben a régióban regisztrált képek általában hamar továbbítódnak, más agyterületekre, amelyek értelmezik a látottakat, de ha a trauma újra felidéződik, ez a terület ismét aktívvá válik. Vagyis a trauma elszenvedése alatt regisztrált képek, feldolgozatlan érzettöredékek, mint pl. a hangok, szagok, testi érzetek a történetről leválasztva ott maradnak az agyban, és újra aktiválódnak, miközben a szóbeli kifejezést meggátolják. A történet hősei vélhetően így egész életükben PTSD-ben, vagyis poszttraumás szindrómában szenvedtek az átélt szörnyűségek hatásaként.

A gyűlölt vő című szlovén mese arra tanít, hogy minél jobban be akarjuk magunkat biztosítani valami ellen, annál nagyobb valószínűséggel leszünk mi magunk az előidézői annak, amitől félünk. A király úgy gondolta, presztízsveszteség lenne a számára, ha a lánya szénégető felesége lenne. Mindent megpróbált annak érdekében, hogy elpusztítsa a fiút, csakhogy az minden próbatétellel erősebbé vált. A mese olvasása közben emlékezhetünk Az ördög és az ő három aranyhajszála című Grimm-mesére, melyet Márton László fordításában olvashatunk a Családi mesék című kötetben.9 A két történet nagyon hasonló, és arról a félelemről szól, amikor az uralkodó a hatalmát féltve próbálja megelőzni azt, hogy valaki letaszítsa a trónról. A Grimm-féle változatban a fiú burokban születik, és „az ilyennek minden sikerül”, a szlovén mesében a sorstündérek jóslatát hallja meg a király, ami megijeszti. Bár még csak csecsemőről van szó, mégis fél tőle. Amikor pedig minden ármány ellenére Vízfia felnő, olyan próbatételek elé állítja, amikről úgy véli, elpusztítják, de ez nem sikerül, ráadásul mire hazaér a király, már a királykisasszony férje Vízfia, vagyis a legmagasabbra jutott. Laza asszociációnk lehet a történeten gondolkodva: ha nyilvánosan ledarálunk10 egy mesekönyvet, mert félünk tőle, az annál népszerűbb és keresettebb lesz.11 (A Meseország mindenkié című könyvből a megjelenést követő három hónapban tizenkilencezer példány fogyott el, és tíz nyelvre fordították le.)12 Mindkét mese befejezése hasonló: a révész a király kezébe adja az evezőt, amitől többé nem szabadulhat, az üldözött fiúból pedig király lesz.

A Derék Jankó és a kemény kenyér című magyar mese a félelemnek azt a típusát mutatja be, amikor attól rettegünk, hogy nevetségessé válunk. Olyan munkát kell végezniük a szerencsét kereső fiúknak, aminek látszólag semmi értelme nincs. Csillagokat kimerni egy kútból, ki hallott már ilyet? A két idősebb ezért hagyja abba a munkát: „Bolonddá tett engem ez a vénasszony. Ki győzi kimerni ezt a teméntelen csillagot? Most is annyi van benne, mint amikor elkezdtem. Még kinevettetem magam. És kapta magát, szégyenletében megszökött.” Derék Jankó vállalja ennek a munkának a kockázatát, a saját értékrendje szerint dönt, nem pedig attól való félelmében, hogy nevetségessé válik. Számtalan döntésünket motiválhatja a külvilágnak való megfelelés, a félelem, hogy nem fogadnak el, nem szeretnek majd bennünket, ha ezt és ezt tesszük vagy nem tesszük. A mese egyik üzenete az is lehet, hogy merjünk néha mások számára érthetetlen vagy akár nevetséges dolgot megtenni, mert ha hiszünk benne, siker koronázhatja a döntésünket.

Az ostoba három állat című burmai mese az oktalan félelmeket figurázza ki. A mi lesz akkor, ha…? típusú kérdésekkel végül is előrevetítjük a veszélyt, amitől szoronghatunk. A nyúl morfondírozását hallva a három állat olyan félelemeket vetít előre, amelyek bekövetkezte nem valószínű. A nyúl gondolkodásában kétségtelenül vannak olyan elemek, amelyek akár még jogosak is lehetnek, hiszen tényleg vannak természeti csapások, ha nem gondoskodunk az élelmünkről, éhezhetünk is, és azon a vidéken, ahol a mese született, vízhiánnyal is számolni kellett. Ám a három másik állat kissé túlgondolta a dolgokat. A világegyetem végétől féltek, és ehhez képest nevetséges óvintézkedéseket tettek. A Kelemenke ködmönkéje13 című gömöri népmese juthat az eszünkbe, ahol hasonlóan az ostoba állatokhoz a még férjhez sem ment lányuk még meg nem született gyermekének a ködmönén aggódnak. Jelesül, hogy mi lesz a ködmönnel, ha a gyereket a pincében agyonüti a káposztáskő.

A halkő című japán népmese zárja a félelemről szóló részt. A mesebeli gazda úgy gondolja, hogy őt semmi nem ijesztheti meg. Hiába figyelmezteti a vándor, elpusztítja a követ, melyben halak élnek. Bár rövid a mese, mégis fontos mondanivalója van: ha nem tiszteljük az életet – a növények, az állatok és az emberek életét, romlásra jutunk.

A bátorságról szóló részben azt szeretném megvizsgálni, hogy mitől bátrak a mese hősei. Mi az, ami erőt ad nekik az akadályok leküzdéséhez, és ahhoz, hogy szembeszálljanak azokkal, akik náluk hatalmasabbak, erősebbek. Az első mese A bátor Azmun, amelynek hőse egy úszó szigeten érkezett a nyivhekhez. Ők kimentik, és ahogy a kisbabát Pletun, a nevelőapa karján viszi, a baba lépésről lépésre növekszik. Mire a ház küszöbére érnek, legény lesz belőle, de nem lép a házba, utat enged az idősebbeknek. Fontos üzenete van ennek a gesztusnak: aki erős, megengedheti magának az előzékenységet és az udvariasságot. Amikor elfogy a hal a folyóból, Azmun útra kel, hogy megkeresse Tajrnadzot, a Tengeri Öreget, aki vélhetően elfeledkezett a nyivhekről, és nem küldött elég halat nekik. Az út hosszú, veszélyekkel teli, de az elkötelezett legény kitart egészen addig, amíg meg nem találja, akit keres. Nagyon érdekes Azmun találkozása a tengerek urával. Az Öreg éppen az igazak álmát alussza, Azmun pedig játszani kezd a csontlapocskán, amit magával vitt, zenével ébresztgeti a tengerek urát.

„Zengett, zsongott, muzsikált az apró zeneszerszám, egyszer mintha madárka csevegett volna, másszor mintha forrásvíz csörgedezne vagy méh zöngene.” Az Öreg, aki hatalmas, hozzá képest Azmun csak akkora, mint egy viaszlazac, még sosem hallott ilyen muzsikát. Amikor Azmun elmondja, mi járatban van, Tajrnadz elszégyelli magát, hogy nem gondolt a nyivhekre. Hiába ő a tengerek ura, mégis vállalja a hibáját. „Elszégyellte magát Tajrnadz. Még el is pirult, ahogy mondta: – Balul ütött ki a dolog: egy kicsit lefeküdtem szunyókálni, aztán elaludtam! Köszönöm, hogy felkeltettél!” Újabb fontos üzenet: akinek valódi hatalma és ereje van, megengedheti magának, hogy beismerje, ha hibázik, és igyekszik jóvá tenni, ami balul sült el. Ám a legény kevesli a halat, amit az Öreg ad, és többet kér. Csak akkor ijed meg, amikor már kimondta a mondatot.

„Azmun megijedt. »No, most végem! – gondolta. – Megharagítottam az Öreget. Baj lesz belőle!« Eszébe jutott az apja, kihúzta magát, bátran Tajrnadz szemébe nézett.

Akkor az elmosolyodott.

– Másnak nem bocsátanám meg, hogy a dolgaimba avatkozik, de neked elnézem, mert látom: nem magaddal törődöl, hanem másokkal. Legyen, ahogy akarod!”

Mi tette őt bátorrá? Egyrészt apjára gondolt, aki felnevelte, másrészt a népére, akik miatt elindult az Öreghez. Másokért kiállni, vállalni a veszélyeket erőt adó, szorongásoldó, félelemcsökkentő cselekedet. A közösség ereje megnöveli az egyén bátorságát, még akkor is, ha a többiek fizikailag nincsenek jelen. Búcsúzáskor Azmun odaajándékozza a zeneszerszámot, és boldogan tér haza, mert a küldetését teljesítette.

A Bátor Sólyom orosz és A szarvaskirályfi dán népmesében elvarázsolt legények keresik a kapcsolatot azzal a lánnyal, aki nem ijed meg tőlük. A sólyom és a szarvas eredeti természetét tekintve kerüli az embereket, és bátorság kell ahhoz, hogy megbízzanak abban, akit választanak. Az életük megváltozását, a varázslat alóli felszabadulást remélik a kapcsolattól. Itt vélhetően a szenvedésnyomás tette őket bátorrá. Elegük volt abból, hogy egy állat képében éljék az életüket. Fontos eleme a meséknek az irigység és a féltékenység. A Bátor Sólyom áldozatul esik a gonosz nővérek irigységének, majd rabságban tartja egy gonosz cárnő, aki valójában nem szereti őt. A szarvaskirályfi pedig a mostohanővér és a mostoha irigységét használja fel, hogy bűnhődjenek a korábbi kegyetlenségeikért: „Dehogyis éretlenek! – rikácsolta. – Csak sajnáljátok tőlünk! Azt hiszed, nem tudom én? Hívni is azért hívtatok ide, hogy az irigység emésszen bennünket! (…) Egymás haját tépték ordítozva, és a lány az édesanyját, az anya az édeslányát okolta, hogy miért is kergették el seprűvel a szarvast…”

A szarvaskirályfi bátorságát mutatja, hogy annak ellenére visszamegy a házhoz, hogy egyszer már elzavarták. Másodszorra pedig már szívélyesebb fogadtatásban részesül, sőt a lány vele is tart. Mindkét mese a lányok bátorságáról is szól, akik elindulnak az ismeretlenbe, hogy megtalálják a boldogságukat. A szerelem adja számukra az erőt és teszi bátrakká őket, hogy megküzdjenek az akadályokkal. Az orosz népmesében a Baba-jagával való találkozáshoz is bátorság kell, hiszen Baba-jaga magáról elmondja, hogy ő gonosz. A párját kereső lány udvariassága és tisztelete azonban meglágyítja a szívét, és segítséget nyújt. A szarvaskirályfi palotájában pedig a lánynak meg kell szegnie a szabályokat, vagyis ki kell nyitnia az ajtókat ahhoz, hogy a dolgok jóra forduljanak. Ahogy megtapasztalja az első ajtó kinyitásánál, hogy segítségére tud lenni a bent lévőknek, úgy lesz egyre bátrabb, a következő ajtók kinyitása során is. Mindkét mese üzenete az lehet a számunkra, hogy ha nem vagyunk elégedettek a sorsunkkal, induljunk el bátran, mert csak így változunk mi magunk is és a körülményeink is.

A bátor kakas tatár, A kiskakas gyémánt félkrajcárja magyar népmese és A bölcs bagoly című tuvai mese is arról szól, hogy a hatalmasokkal szemben kiállnak magukért a mese szereplői. A kakas kisebb, mint a kecske, és kisebb, mint a török császár. A tatár mesében ezt használja ki, hiszen a kicsisége folytán mer berepülni a házba, amit a kecske kisajátított magának. A magyar mesében pedig nem hagyja szó nélkül az igazságtalanságot a kiskakas, hangosan kukorékolja szét a világba, és követeli a jogos jussát. Lehet, hogy arra tanít a mese, hogy amikor igazságtalanság ér bennünket, ne hagyjuk szó nélkül; ha hangosan kikiabáljuk, mindenki számára nyilvánvaló lesz. Bár a hatalomnak sosem érdeke, hogy nyilvánosságra kerüljenek az igazságtalanságok, ezért a török császár is megpróbálja elhallgattatni a kiskakast. Csakhogy minden egyes büntetéssel csak még erősebbé válik a kakas. Azt nem tudjuk, hogy a bagolyhoz képest mekkora a madár-kán, de azt igen, hogy ő uralkodik a madarak felett. A felesége gonosz és hatalmaskodó, a kán pedig nem mer ellentmondani neki, így belegyezik abba, hogy a felesége madárhúst egyen. A saját népét dobja oda áldozatul, csak azért, hogy nyugta legyen. A fülesbagoly a többi madárral ellentétben nem siet a kánhoz. Felmerülhet a gondolat, hogy vajon a többiek miért siettek annyira, hiszen tudták, miért hívatja őket a kán. Miért engedelmeskedtek a madarak gondolkodás nélkül akkor is, ha nyilvánvalóan a saját pusztulásukat jelentette az engedelmesség? A bagoly megvárakoztatja az uralkodót – ehhez már bátorság kell, de ha jobban belegondolunk, vajon mit tehetett volna a kán, ha a bagoly nem érkezik meg? Végül a kán a nevetségessé válástól való félelmében szállt szembe a feleségével. A félelem adott neki bátorságot.

A fűzfaemberek című irokéz mesében láthatjuk, hogyan működik a manipuláció. A gyerekek kalandvágyból kiszöknek a holdfényes éjszakán. Ők nem bátrak, hanem nincs veszélyérzetük. Akkor rettennek meg először, amikor a fűzfaemberrel találkoznak. A vénember azonban Nekomunta bizalmába férkőzik. Számunkra érdekes lehet az a mód, ahogyan ezt teszi. Nem ajándékokkal kenyerezi le, hanem olyan feladatokat ad neki, amelyekben a fiúcska legyőzheti őt. Megdicséri, elismeri a teljesítményét, csodálja a fiút: „Megint legyőztél – dicsérte meg immár másodszor a fiút a fűzfaember. – És mert ilyen kitűnő íjász vagy, jutalmul átviszlek benneteket arra a szigetre. Aranytollú madarak élnek ott, és méznél is édesebb áfonya terem.

Nekomunta majd kibújt a bőréből, annyira megörült a csodálatos kalandnak.” A kegyelmi ügy kapcsán a pedofil dinamika sokszor szóba került. A pedofil az áldozatát először érzelmileg magához köti. Bizalmat épít ki maga iránt, általában azokkal a gyerekekkel, akik egyedül vannak, nincs mellettük a családjuk. A szeretet ígéretével tartja a hatalmában az áldozatot. A mesében akkor változik meg a fűzfaember viselkedése, és válik bántalmazóvá, amikor már biztos abban, hogy a lányka és a fiú nem tudnak elmenekülni. Nekomunta a szigeten, ahova kidobta őt a fűzfaember, csontvázakat talál. A fűzfaemberek korábbi áldozatait. Legyőzi a félelmét, és segít az egyik csontvázon, aki nagyon fázik. Barátságot kötnek, a csontváz tanácsokat ad, segíti abban, hogy el tudjon bújni, majd ad egy tűzszerszámot ajándékul. Ez az ajándék menti meg a gyerekeket, mert a tűz forróságát nem bírják ki a szörnyetegek. Ahogy a két hús-vér gyerek megmenekül, életre kelnek a csontok is. „Csontok, csontok, álljatok össze! Csontok, csontok, keljetek fel és elevenedjetek meg! – kiáltotta jó hangosan, hogy messzire elhallatsszon a hangja.

Körös-körül megmozdult mind a csont, hús-vér emberekké változtak azon nyomban.” Ez a motívum a Bibliában fellehető, Ezékiel könyvében, a 37. fejezetben:

7Jövendöltem, amint a parancs szólt. S lám, amint jövendöltem, zaj keletkezett, majd zörgés támadt, és a csontok egymáshoz közeledtek. 8Aztán láttam: ín és hús került rájuk, és bőr vonta be őket, de éltető lehelet még nem volt bennük. 9Ekkor így szólt hozzám: „Jövendölj az éltető leheletről, jövendölj, emberfia, és mondd az éltető leheletnek: ezt mondja az Úr, az Isten: Gyere elő a négy szél hazájából, és fújj ezekre a halottakra, hogy megelevenedjenek.” 10Ekkor jövendöltem, amint parancsolta nekem, és éltető lehelet szállt beléjük, életre keltek, talpra álltak, mint egy nagy sereg.14 Clarissa Pinkola Estés pedig a Farkasokkal futó asszonyok című könyvében La Lobáról, a Farkasasszonyról ír, aki, miután összegyűjtötte a csontokat, fölemeli a karját, és énekelni kezd. „Akkor a farkas bordacsontjai és lábcsontjai lassan megtelnek hússal, s az állatot lassan bunda fedi be. La Loba tovább énekel még egy kicsit, s a teremtmény még inkább megtelik élettel; bozontos erős farka felfelé kunkorodik. La Loba tovább énekel, s a farkas lélegezni kezd.”15

Milyen érdekes, hogy ahhoz, hogy valami életre keljen, a szavak erejére vagy az éneklés erejére van szükség. A mesebeli csontvázak akkor válhatnak újra emberré, amikor a két gyerek megmenekül, nem válnak áldozatokká. Ehhez azonban arra volt szükség, hogy a korábbi áldozat hangját meghallja Nekomunta. A bibliai történetben és La Loba történetében is az új élet egy ember hite, szava és éneke nyomán sarjad.

A Grim-szigeti ember és a jegesmedve izlandi mesében ember és állat barátságáról szól a kedves történet. Az ember, aki elveszíti a társait, kénytelen megbízni a jegesmedvében, aki megmenti az életét. Talán nem lehet elégszer hangsúlyozni, hogy ha tiszteli az ember a természetet, védi az állatokat, a növényeket, akkor ő is megmenekül.

A Naphercegnő című breton mesében a molnárlegény, Ewen Kerépol hosszú és viszontagságos útjának történetét ismerhetjük meg. Az elvarázsolt hercegnő angolna képében találkozik a legénnyel, aki megszánja őt, és vállalja érte a megpróbáltatásokat. A bátorsága abban mutatkozik meg, hogy tisztában van vele, mi vár rá, hiszen a hercegnő azt mondja: „ha a harmadik éjszaka után marad benned egy szemernyi élet, akkor megváltasz, visszanyerem régi alakomat, vagyis megint szépséges hercegnő lesz belőlem.” Nem túl biztató kezdet, hiszen a „szemernyi élet” kifejezés azt sejteti, hogy szenvednie kell a molnárlegénynek, ráadásul csendben – mert ez is a része az egyezségnek. Az óriások, a sánta ördög és a szellemek alaposan megkínozzák Ewent, de ő kiállja a próbát, kibírja a megtaposást, falhoz verést. Erőt ad neki a szerelem, amit a hercegnő iránt érez. Ám akkor, amikor nem nyílt a támadás, hanem jóindulatnak álcázva történik, elbukik. Mély álomba merül háromszor is, és elveszti a szerelmét, neki kell újra megkeresnie. A mese üzenete az is lehet, hogy bátorság kell ahhoz, hogy kapcsolatba kerüljünk egy másik emberrel. Azért pedig meg kell küzdenünk, hogy az a kapcsolat tartós maradjon, mert ha meg akarjuk magunknak spórolni a munkát, ha ellustulunk, el is veszíthetjük azt, aki fontos nekünk. A vaddisznó és a bátor rádzsput asszony története című indiai mese annyiban kapcsolódhat A gyáva Samba című történethez, hogy ebben a mesében is egy asszony tesz tanúbizonyságot a bátorságáról. Umádé ebédet visz a férjének, és akkor figyelmezteti egy vizesember, hogy egy vaddisznó kóborol arrafelé. Ez a hír azonban nem riasztja el a fiatalasszonyt attól, hogy folytassa az útját. Bízik magában, az erejében és a leleményességében. Ha tisztában vagyunk saját magunkkal, az erőnkkel, akkor képesek vagyunk arra, hogy az élet adta nehézségekkel is megbirkózzunk. A két nővér a német Holle anyó és a Hamupipőke indonéz változata. A történet elején Damura nem tudja, hogy mit veszíthet, ezért egy babáért eladja azokat a banánokat, amelyekbe az édesanyja a lelkét rejtette. Neki sincs veszélyérzete, és ezért keservesen meg kell bűnhődnie. Olyan mostohát kap az anyja helyett, aki dolgoztatja látástól vakulásig, és még meg is veri. A folyóban kell mosnia, és amikor a mostoha harisnyáját elviszi a víz, meg kell keresnie. Így találkozik a krokodil nagyanyóval, aki a szövetségesévé válik. Damura a vele történtek hatására megváltozik, de újjá kell születnie ahhoz, hogy méltó párja legyen a királyfinak.

A zsarnok padisah című azeri mesében Imran ellenáll a padisah parancsának, miszerint az öregeket meg kell ölni. Nyíltan nem lehet szembeszállni az esztelen ötlettel, hiszen azonnal az életével fizetne ő is, de titokban, vállalva a lebukás veszélyét, meg lehet tenni. Az apja iránti szeretet és tisztelet ad bátorságot a fiúnak. A padisah még akkor is ragaszkodott a saját parancsához, amikor kiderült, hogy az öreg fejtette meg a titkot, ami nem hagyta nyugodni:

„A padisah végezni akart az öreggel, de a vezírje jó ember volt, mikor látta a padisah szándékát, így szólt:

– Világ ura, felesleges volt végezni az öregekkel, látod, hogy olyan titkokat ismernek, melyekről senki más nem tud. Tégy le erről a szándékodról! E szavak meglágyították a padisah szívét, és letett arról a szándékáról...” A gonoszság és a haszonelvűség elvakulttá és meglehetősen ostobává tette a padisahot, mint minden diktátort. Nem kívülről, hanem belülről kellett megdönteni a hatalmát, amire a vezírje vállalkozott. Az Aminbég című baskír mesében a szokásokkal, a szülei parancsával száll szembe Aminbég. Mer másképp gondolkodni, mint ők, meri a saját útját járni. Ahelyett, hogy a pénzt, amit a szüleitől kap, megsokszorozná, a saját tanulására fordítja. Bátorság kell ahhoz, hogy a szokásokkal ellentétben a magunk választotta úton járjunk. Hiába neheztelnek rá a szülei, hiába adják el egy karavánnak, Aminbéget az segíti a nehézségek legyőzésében, hogy tanult. A tanulás és a műveltség olyan többletet ad neki, ami legyőzi azokat, akik csak a pénz birtoklásában találnak értelmet. A kiskakas gyémánt félkrajcárja kapcsán azt írtam, hogy ki kell kiabálni az igazságtalanságot, hogy mindenki hallja. De van olyan helyzet, amikor a bátorság abban mutatkozik meg, ha tudunk hallgatni. Az Annuska című magyar népmese erről szól. A hetedik szobába nem szabad benyitnia, ő mégis megteszi. Amit ott lát, megijeszti, de nem beszél róla, hiába veszíti el egy időre a fiait. Az állhatatossága gyógyítóvá válik, begyógyulnak a sebek, és minden jóra fordul. Az árpamag eredete című tibeti mese gyönyörű történet. Arról szól, hogy a közösségért, a népért vállalja a megpróbáltatásokat a király fia, Aku. A kitartása, a bátorsága vezeti, hogy végig tudja járni a hosszú utat. Nem csak az árpamagot tudja elvinni a népének, hanem megtalálja az igaz szerelmet is. Az öreg Querecas című portugál mesében teljesen prózai okok miatt vállalja a legfiatalabb lány, hogy egyedül marad a rossz hírű kastélyban. Nem tud ugyanis albérletet fizetni, ebbe az épületbe pedig ingyen be lehet költözni, mert szellemek járnak benne. Miután nem ijed meg a leeső emberi végtagoktól, szövetségesre talál az öreg Querecas személyében. A kíváncsisága bajba sodorja, elveszíti a szerelmét, de ő is útra kel, hogy megtalálja, és mivel jólelkű, a siker nem marad el. Ennek a mesének az indiai párja a Bátraké a szerencse című történet, ahol a koldus az esős évszak beköszönte miatt keres magának kiadó házat. A koldusnak sem kell bért fizetnie, mert elátkozott házba költözik. Itt azonban a bátorságát pénzeső jutalmazza. A bráhman is szeretne részesülni ebben, de az ő kezében csak kígyók nyüzsögnek aranytallér helyett. A mese nagyon jól mutatja meg, hogyan lehet erről a helyzetről gondolkodni irigység helyett: „Édesapám szokta mondani, hogy egyszerre csak egy embert, a legméltóbbat érheti nagy szerencse. Most már megértem ezt, te vagy erre a legméltóbb. Legyen ez a ház a tiéd, és ha akarsz, adj nekem az aranyból, amennyit jónak látsz.”

A Bátor Jankó című szlovák mesében Jankó a testvérei parancsa ellenére feleségül adja a húgait. Minden egyes férjhez adás után megkapja a magáét, ennek ellenére még a legkisebb húgát is férjhez adja. Emiatt megverik és elzavarják őt a bátyjai. Megkeresi a testvéreit, akikről kiderült, hogy a férjeik sárkány, sas és óriás hal képében élő elvarázsolt grófok. A sógorai figyelmeztetik is, hogy ha letelik az idejük és le kell vetniük ember mivoltukat, veszélyesekké válnak rá nézve is. Jankó nem is kockáztat, folytatja az útját sógorai ajándékával. Elindul megkeresni Lucifert, aki elátkozta a grófokat, és fogva tartja a szépséges Terzipilonát. Háromszor kell megszöktetnie, mire sikerül Lucifert legyőznie. Lucifer pedig szégyenében a hegység legmagasabb csúcsáról ugrat a mélybe. Berennikov Foma történetében a főhős bátorságát az esze és a jó beszélőkészsége adja. Tudja magáról, hogy „gyenge dongájú”, nem vitéz dalia. Ám amikor a lova hátán nyolc darazsat egyszerre tudott agyoncsapni, az fellelkesítette őt. A magyar népmese is eszünkbe juthat, a Hetet egy csapásra, amiben a szűcs hét legyet üt le egyszerre, mert azok rászálltak a puliszkára. A két mesehős abban hasonlít, hogy csak az igazság egyik feléről tájékoztatják az embereket. A magyar mese hőse egy táblára írtja ki, hogy „hetet egy csapásra”, és ezt a nyakába akasztja, hogy mindenki lássa. Az orosz mese hőse pedig a saját nevét írja oda: „Fomácska előszedett egy darab krétát, s ráírta a kapufélfára: »Ezen a kapun átvonult Berennikov Foma lovag. Nyolcat ütött egy csapásra, nem számítva az apróságokat.«” Bár a félreértések hozzák meg számára a sikert, mégis szüksége volt bátorságra ahhoz, hogy amikor már nem tehetett mást, kiállt a kínai vitéz ellen. Vannak olyan foglalkozások, amikben alapkövetelmény a bátorság. A Tavara Csódzsa című mese egy szamurájról szól, akinek hivatalából adódóan is bátornak kell lennie. „Hideszato sohasem utasította vissza a kaland lehetőségét, különösen akkor, ha az veszedelmesnek ígérkezett.” Bár Hideszato bátor harcos volt, mégsem tudta a szokványos módon legyőzni a százlábút. Szüksége volt arra, hogy felelevenítsen egy régi tudást. A válogatásból nem maradhatott ki Pihári története sem. Pihári nem a szófogadó típusú fiúk táborát erősíti. Azt állítja, nem fél senkitől, még az apjától sem, ezért elküldik otthonról. Rengeteg kalandon keresztül bizonyítja a bátorságát, nem fél sem ördögtől, sem tündértől. Nem ismeri a félelemet, ezért meg akarja találni. Akkor ismeri meg az ijedtséget, amikor nem számít rá: „Volt az iskátulyán egy szeg, azt megnyomja, arra fölpattan a födele, s hát kiugrik az iskátulyából egy tűzkígyó, ráugrik a Pihári arcára, s ettől úgy megijedt, hogy ott abban a helyben elesett, s beletelt egy jó félóra, amíg föleszénkedett. Örült is, búsult is Pihári, hogy ő attól a semmi kígyótól megijedt.” A Napnál fényesebb Ezüst Sugár című tatár népmesében a legény elköveti azt a hibát, hogy a gyöngytollú kacsát, amit ő ejtett el, a padisahnak ajándékozza. A padisah gazdagon megjutalmazza, de a vezíreknek ez nem tetszik, és el akarják veszejteni a legényt. Ezt úgy, hogy a padisah hiúságát veszik célba: „Ó, mi messze földön híres uralkodónk, tudjuk, milyen nagy a te dicsőséged széles e világon, földjeid, folyóid végtelenek, a környező országok gazdag urai tisztelettel vesznek körül, félnek tőled. Tovább kéne növelni a tekintélyedet. – A padisah nagyon megörült a vezírek hízelgő szavai hallatán.” Egyre nehezebb és nehezebb feladatokkal kell megküzdenie hősünknek, de ahogy halad az útján, és teljesíti a padisah kívánságait, egyre bátrabb és erősebb lesz. Az udvariassága és az alázata miatt segítik őt az anyókák. Mire megszerzi a padisah számára a lányt, olyan félelemet vált ki a vezírekből és a padisahból, hogy azok inkább hátrahagynak mindent, és elmenekülnek.

A vadász és a tigris című szépséges giljak történetet hagytam utoljára, zárásként, mert ez a mese az egymás iránti tiszteletről szól. Aki valóban bátor és nemes lelkű, az képes tisztelni az ellenfelét, és amikor már biztos a győzelmében, nem hagyja, hogy elpusztuljon a másik. Úgy tűnik, ahogy a meséket végigolvassuk, hogy önmagában a bátorság kevés ahhoz, hogy megtaláljuk a boldogságunkat, elérjük a céljainkat. Szükségünk van még a szeretetre, az alázatra, a bölcsességre, önmagunk és mások tiszteletére. Remélem, aki elolvassa ezeket a meséket, mindezekben gazdagodik majd.

1 Al Ghaoui Hesna: Félj bátran. Bookline Könyvek, NKA, 2017.

2 Al Ghaoui Hesna i. m. 12. oldal.

3 https://444.hu/2024/02/02/novak-katalin-kegyelmet-adott-a-bicskei-gyerekotthon-pedofil-exigazgatojat-fedezo-buntarsnak

4 Alice Miller: A test kiáltása. Ursus Libris, 2017, 43. oldal.

5 Virginia Woolf (1882–1941) angol regényíró, feminista, a 20. századi irodalom vezető alakja.

6 Bessel van der Kolk: A test minden számontart. Fordította Kós Judit. Ursus Libris, 2020, 73. oldal.

7 Angyalbárányok. Magyar legendamesék. Nagy Zoltán válogatása. Móra Ferenc Könyvkiadó, 2010, 49. oldal.

8 Bessel Van van der Kolk i. m. 51–52. oldal.

9 Jacob és Wilhelm Grimm: Családi mesék. Kalligram, 2009, 121. oldal.

10 https://magyarnarancs.hu/feketelyuk/duro-dora-ledaralt-egy-mesekonyvet-mert-szerinte-meseorszag-nem-az-aberraltake-133498

11 https://telex.hu/kult/2022/05/24/meseorszag-mindenkie-idegen-nyelvek

12 https://meseorszagmindenkie.hu/meseorszag-tortenete-diohejban/

13 Malac Julcsa – Gömöri népmesék. Madách Könyvkiadó, 1990, 33. oldal.

14 Szent István Társulat.

15 Clarissa Pinkola Estes: Farkasokkal futó asszonyok. Fordította Módos Magdolna. Édesvíz Kiadó, Budapest, 1995.

A félelemről

A gyáva Samba

MALI MESE

FORDÍTOTTA RÓNAY GYÖRGY

Samba Kullung annyit jelent, mint Samba, a gyáva, Samba, az anyámasszony katonája. Valóban, Samba gyerekkorában már arra is összerezzent, ha valaki csak az ujját pattintotta mellette. Attól meg, ha kiáltottak egyet a közelében, úgy elszaladt, mintha bottal kergetnék. De azért szép sudár legénnyé serdült, s akkor apja lovat adott neki, és énekmondót rendelt mellé, egy Sirima nevű diallit, meg egy sufát, szolgáló fegyverhordozót, akit Munjo Kadinak hívtak. Volt hát lova, énekmondója, fegyverhordozója, de attól egy szikrányival sem lett bátrabb.

Szülei szégyenkeztek is miatta. Édesanyja a diallihoz fordult tanácsért.

– Mondd csak, Sirima, semmit nem lehet tenni a fiam érdekében? Világ csúfja lesz maholnap ezzel a gyávaságával.

– Megpróbálkoztam én már mindennel – felelte a dialli. – De hiába nevelem, hiába oktatom: gyáva marad, ugyanolyan gyáva, amilyen kiskorában volt. Más ilyenkor keresve keresi az alkalmat, hogy tanúságot adhasson a bátorságáról; de bezzeg neki hiába éneklek a híres hősök tetteiről, mindenre csak legyint egyet, s egyik fülén be, a másikon ki.

– Micsoda szégyen! – szomorkodott Samba anyja. – Messze vidéken nincs szebb ifjú nála, de gyávább legény sincs a világon!

Egy szép napon aztán megverték a harci dobot, mert ellenség közeledett. Sirima fölkereste a szép Sambát, leült mellé, azt kérdezte:

– Nem hallod? Szól a harci dob.

De Samba egy árva szót sem szólt; úgy tett, mintha mit sem hallana. Sirima várt egy kicsit, aztán megismételte:

– Nem hallod? Szól a harci dob. Nem vonulunk együtt a csatába?

– Eszem ágában sincs! – mondta bosszúsan Samba. – Semmi kedvem hozzá, hogy verekedjem. Ha akarsz, mehetsz, de én itthon maradok.

Még be sem fejezte, máris benézett hozzájuk az édesapja.

– Hogyan, fiam – kérdezte –, hát te nem mégy a csatába?

– Nem – felelte Samba. – Én itthon maradok.

Apja egyszeriben fölfortyant, és rákiáltott:

– Nem szégyelled magad? Gyáva fickó, hordd el magad a szemem elől, látni sem akarlak többé!

Samba szólította Munjo Kadit, fegyverhordozóját, s így szólt:

– Szüleim kiadták az utamat, mert nem mentem csatába. Nyergeld föl a lovamat, világgá megyek, olyan helyet keresek magamnak, ahol se csata nincs, se háború.

– Nem hagylak magadra – mondta Sirima dialli –, ha világgá mégy, én is veled tartok.

Így hát hárman keltek útra. Samba, az énekmondó, meg a fegyverhordozó. Elhagyták városukat, és belevetették magukat a vadonba, ott kóboroltak egy egész hónapig, aztán még egy felet, s akkor egy nagy falu közelébe értek.

A falu főnökének a lánya éppen kiküldte szolgálóját a határba rőzsét szedni. A szolgáló gyűjtögetés közben fölnézett, és megpillantotta a három lovast. Úgy elcsodálkozott a középső szépségén, hogy lehajította a rőzseköteget, és futásnak eredt, lélekszakadva szaladt az úrnőjéhez, és jelentette neki:

– Gyönyörűséges lovag közeledik énekmondójával meg fegyverhordozójával. Gondoskodjál róla, hogy apád méltóképpen fogadja őket, és tisztes szállást adjon nekik.

Így aztán, mikor Samba beért a faluba diallijával és a sufájával, Dugutigi, a főnök barátsággal elébük ment, szép tágas szállásra vezette őket, és a legszebb hízott ürüjét vágatta le a tiszteletükre. A falu népe meg csak ámuldozott:

– Milyen gyönyörű ember! Életünkben nem láttunk még ilyen szép vitézt!

Dugutigi így szólt vendégéhez:

– Érezd jól magad nálunk. Ha tetszik neked a lányom, szívesen hozzád adom feleségül, harmadnap egybekelhettek.

Samba két napig élte világát a faluban. Harmadnap éppen kunyhójában ült, amikor megszólalt a harci dob.

S ekkor felkereste őt a főnök lánya, térdet hajtott a kunyhó küszöbén, s azt mondta:

– Samba, hallod a harci dobot? Ellenség fenyegeti a falunkat, de ha téged meglát, bizonyosan inába száll a bátorsága. Samba, szól a harci dob, miért nem vonulsz csatába?

– Hogyan! – kiáltott föl Samba. – Azt képzeled, mert jóllakattatok ürühússal, mindjárt hadba vonulok? Azt már nem! Utálom a viaskodást; apám-anyám is azért kergetett el hazulról, mert nem fűlt a fogam a hadakozáshoz. Most majd éppen azért a hitvány ürücombért viszem vásárra a bőrömet!

A lány, ahogy ezt meghallotta, haragjában fölszökkent.

– Úgy, szóval te vagy az a híres gyáva Samba! No, hát akkor szedd a sátorfádat, hallani sem akarok többé rólad.

Samba előszólította fegyverhordozóját.

– Nyergelj, Munro Kadi, kiadták az utunkat.

Azzal továbbálltak. De ahogy kiértek a faluból, azt mondta Sirima, a dialli:

– Nekem ebből elég volt, én hazamegyek, nem maradok veled tovább. Most már látom, sosem fogsz megváltozni, és csak szégyent és gyalázatot hozol a fejemre.

Szólt, s elindult hazafelé, a gyáva Samba pedig ügetett tovább a fegyverhordozóval, neki a nagyvilágnak.

Mentek, mentek, végül egy nagyváros közelébe értek. A királylány szolgálója éppen ruhát mosott a város szélén a tóban. Fölnézett, megpillantotta Sambát, s egyszeriben elfeledkezett a mosott ruháról, szaladt úrnőjéhez, ahogy csak a lába bírta:

– Jaj, Fatumata, életemben nem láttam még olyan szép lovagot, mint amilyen most közeledik a város felé a fegyverhordozójával. Siess apádhoz, kérd meg, fogadja méltóképpen, és lássa el minden jóval.

A király úgy is tett, pompás szállást rendelt Sambának, és legszebb hízott ökrét vágatta le a tiszteletére. Öt napig dúsan vendégül látta, s az ötödik napon így szólt hozzá:

– Örülök, hogy jól érzed magad nálunk. Maradj itt, neked adom a lányomat feleségül.

Egybe is keltek, Samba meg Fatumata, a királylány.

Hatodnap alkonyatkor nagy lármára riadtak: szólt a harci dob, s kiáltozott a nép:

– Jön az ellenség! Jön az ellenség! Menjünk az ellenség elébe!

Samba éppen csak fölneszelt, aztán úgy tett, mintha nem hallana semmit. Fatumata várt, figyelte, nézte, de Samba meg se moccant. Akkor odament hozzá, és térdre ereszkedett előtte.

– Samba, nem hallod? Szól a harci dob! Nyergeltess, készülj, indulj apám seregével az ellenség elébe!

– Dehogy megyek! – felelte Samba. – Már apám s anyám is azért kergetett el otthonról, mert nem állhatom a hadakozást. S azért is hívnak gyáva Sambának. Felőlem apád akár tíz kövér ökröt is levágathat, mégsem megyek háborúba. Ha így nem kellek neked, mondd meg nyugodtan, nem te leszel az első, aki kiadja az utamat.

Fatumata nem csak szép volt, nem csak büszke volt, hanem nagyon okos is.

– Azért, mert gyáva Samba vagy, még nem kötök útilaput a talpadra. Szép is vagy, meg szeretlek is; majd segítünk valahogy a dolgon. Készítsd a ruhádat, nyergeltesd a lovadat, majd én hadba megyek helyetted; este van, senki sem fog rám ismerni a sötétben.

Fölvette Samba ruháját, fölpattant Samba lovára, és elvágtatott. A gyáva Samba hosszan utána nézett.

Vaklárma volt: ellenségnek nyoma sem mutatkozott, úgyhogy a harcosok hamarosan visszatértek.

Másnap Samba, ahogy átment a város főterén, egy dialli énekére figyelt föl. Ilyesformán szólt az ének:

Gyönyörű vitézt láttam az éjjel,

meg akart vívni az ellenséggel,

városunkban még sohase láttam,

csodát tett volna karja a csatánkban,

előle minden rabló megfutna,

ki volt, honnan jött, senki se tudja.

Samba megállt a sarkon, sokáig hallgatta az éneket, aztán hazament. Otthon egy szót sem szólt Fatumatának arról, amit hallott, de valahányszor ránézett a feleségére, mindig elfogta a szégyenkezés.

Nap múlt nap után, s egy alkonyatkor megint verni kezdték a harci dobot. Fatumata fölkelt, hogy ismét magára ölthesse Samba ruháját. De Samba haragosan kirántotta a ruhát a kezéből.

– Mit gondolsz? Azt hiszed, eltűröm, hogy mindig te vonulj hadba helyettem? Azt már nem! Maradj csak szépen itthon; s holnap majd figyeld meg, miről énekelnek a diallik! Ezt a harci dobot ma nekem verik, hogy mindenki megtudja: Samba, ha kedve tartja, egymaga egy egész sereget megfutamít.

Magára kapta a ruháját, és kikiáltott a fegyverhordozójához:

– Munjo Kadi, nyergelj, megyünk a csatába!

Munjo Kadi nyergelt, Samba lóra ugrott s elvágtatott; olyan sebesen vágtatott, hogy mindenkit megelőzött; rárontott az ellenségre, levágott egyet, levágott kettőt, levágott hármat, s erre a többi megszaladt, úgyhogy mire a többiek odaértek, már nem volt kivel hadakozzanak.

Samba pedig hazaügetett, s így szólt Fatumatához:

– Legközelebb talán több szerencsém lesz, mert ma csak három ellenséget sikerült leterítenem.

Azzal lefeküdt, s mint aki jól végezte dolgát, békével elaludt.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Berka Attila

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Daróczi Enikő

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Andada Pro – SIL Open Font License

Judson – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License