Szubrahmanjam
Dzsajsankar

India útja

Stratégiák egy bizonytalan világban

Budapest, 2024

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti mű:
Subrahmanyam Jaishankar: The India-Way. Strategies for an Uncertain World

Magyar kiadás:
Szubrahmanjam Dzsajsankar: India útja. Stratégiák egy bizonytalan világban
© S. Jaishankar, 2022
© Bódogh-Szabó Pál, 2023
© MCC Press Kft., 2023
By arrangement with HarperCollins Publishers India Private Limited

Fordította: Bódogh-Szabó Pál
Szerkesztette: Tiszóczi Tamás
Szakmai lektor: Baranyi Tamás Péter
Nyelvi lektor: Száler Péter

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és egyes részeire is.

ISBN 978-963-644-037-4 (print)
ISBN 978-963-644-056-5 (epub)
ISSN 3004-0655

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Mariska Borbála
Korrektúra: Grim Jolán, Király Ildikó
Borítóterv: Baranyai (b) András

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Előszó a 2022-es kiadáshoz

Egy trend, négy sokk

Bevezetés

Avadh tanulságai

A stratégiai önhittség veszélyei

A szétválás művészete

Az Egyesült Államok egy laposabb világban

Krisna választása

Egy felemelkedő hatalom stratégiai kultúrája

Delhi dogmái

Felülemelkedés a történelmi vonakodáson

Mandarinokról és a tömegekről

A közvélemény és a Nyugat

A nimzoindiai védelem

Hogyan kezeljük Kína felemelkedését?

A késleltetett végzet

India, Japán és az ázsiai egyensúly

A Pacifikum Indiája

A tengeri szemlélet újjáéledése

A vírus után

Zárszó

NÉV- ÉS TáRGYMUTATÓ

Apámnak, K. Szubrahmanjamnak és mentoromnak,
Arvind R. Devnek

Előszó a 2022-es kiadáshoz

Egy trend, négy sokk

Távoli események is jelentős hatást gyakorolhatnak mindennapi életünkre és közvetlen környezetünkre. Ha kétségeink lennének efelől, gondoljunk csak a Covid-világjárványra. Az ukrajnai konfliktus következményei is felhívták figyelmünket, habár másféleképpen, a globalizáció velejáróira. Immár nem kifizetődő – mi több, veszélyes – közömbösnek mutatkozni a globális fejlemények iránt. Mégis a legtöbb ember számára a külpolitika szó esetében a hangsúly a „kül-” előtagra kerül – ami távolságot és különbözőséget sugall. Mintha azokra a „más” emberekre utalna, akik másként beszélnek és gondolkoznak. Persze lehet, hogy így van, mégis egyre erőteljesebben érezhető, hogy a külpolitika immár bekopogtat az otthonainkba.

Némileg ironikus, hogy a világ már jóval azelőtt megtanulta, mit jelent, ha valami „virálisan terjed”, hogy a pandémia lesújtott volna ránk. A gyorsaság, a gördülékenység és az, hogy a dolgok kölcsönösen áthatják egymást – korunk eme sajátságai az élet minden területén jelentkeznek. Mindennek közgazdasági megnyilvánulása egy olyan központosított globalizáció lett, ami óraműszerű pontossággal („just in time”) emelkedett vallási piedesztálra. Politikai értelemben határokat nem ismerő, beavatkozási joggal felruházott kultúraként szökkent szárba. Társadalmi szempontból a globális elitnek kedvezett, amely kényelmesen hátradőlve szemlélte a világot, és hozott róla ítéleteket. Diplomáciailag lehetővé tette a rendszerrel való játszadozást és a normalitás fegyverként való alkalmazását. Technológiai szempontból pedig beléptünk a nagy ígéretek és a roppant sérülékenység korába. Hogy mindez milyen áron történik, egészen addig nem volt fontos, amíg a kockázatok halmozódása miatt már egyre nehezebben lehetett elkerülni a súlyos kérdéseket. Lehet, hogy a globális egészségügy számára a vírus a legfőbb kihívás, de a dolgok kölcsönös összefüggése már életünk számos területén realitás. Ezek a területek – a munka, az életminőség és a magánélet, de a szuverenitás, a kultúrák és a biztonság kérdése is – pedig bizonyos értelemben a fékekhez és ellensúlyokhoz való visszatérésre ösztönöznek; ezeket nem szolgáltathatjuk ki látszólag arctalan globális erők kénye-kedvére.

Amennyiben így áll a dolog, akkor mindenképpen jobban kell értenünk a világot, amelyben élünk, s még inkább azokat a változásokat, amelyek éppen zajlanak. A világrend természetesen mindig alakulóban van, és ilyen értelemben a változás maga állandó tényezőnek tekinthető. Ha azonban szélesebb perspektívából nézzük, kijelenthető, hogy az átalakulás üteme felgyorsult. A főbb nemzetállamok hatalmi sorrendje különösen 2008, a globális pénzügyi válság óta jelentősen átrendeződött. Új termelési és fogyasztási központok jelentek meg, ami politikai következményekkel is jár. Mindez az általunk eddig ismert rend egyensúlyának megváltozásához vezet. A koronavírus-világjárvány, az afganisztáni fejlemények, az ukrajnai konfliktus és a nagyhatalmak közti szakadék mélyülése miatt a folyamatban lévő változás nagyobb sebességbe kapcsolt. Az „egy trend, négy sokk” átrajzolta a tájat. Nem könnyű felbecsülni az összes következményét.

Egyik legfontosabb jellemzője, hogy a stratégiai autonómia iránti igény újból jelentkezik a szakadások, kényszerek és konfliktusok okozta stresszhatások miatt. A „négy sokk” – mind a maga módján – fokozta a globális nyugtalanságot és bizonytalanságot. Az elmúlt két évben a Covid miatt ellátási láncok szakadtak meg és piacok torzultak. Az ellenálló képességgel és a kiszámíthatósággal kapcsolatos fenntartásokat csak súlyosbították a bizalom és az átláthatóság miatti aggályok. Az ukrajnai konfliktus hatása az energia- és fémipari szektortól a gabona- és műtrágyagyártásig érzékelhető. A gazdasági téren hozott intézkedések radikális áttöréseket eredményeztek, de azt is megmutatták, hogy valójában mennyire kétélűek lehetnek a globális kapcsolódások. A változékonyság ezernyi aspektusa éppoly jelentős tényezővé vált, mint maguk az anyagiak. Ilyen szempontból az afganisztáni végkifejletnek mélyreható következményei vannak.

Itt pedig nem csupán a stratégiai autonómiáról folytatott, India-fókuszú vitáról van szó, mint a múltban, hanem a téma szélesebb körű, még Európát és Amerikát is érinti. A globalizációnak köszönhetően maga a fogalom alapvető változáson ment át. A stratégiai autonómia már nemcsak annyit jelent, hogy a domináns résztvevőktől biztonságos távolságot kell tartani, hanem sokkal inkább az adott képességek derivátuma, lehetővé teszi a nyomásgyakorlások elhárítását és a különböző lehetőségek közötti választást. Autarkiának sem tekinthető, amelyet egy nemzetállam a valóságban amúgy sem képes fenntartani. Ellenkezőleg: a jobb teljesítményből fakadó élénkebb részvétel a világgazdaságban több lapot oszt egy országnak a nemzetek közötti partiban. India esetében ez így foglalható össze: „Átmanirbhar Bhárat”, „Make in India” és „Make for the World”.

Ebben az összetett képben van néhány olyan aspektus, amely különös figyelmet érdemel. Például az indo–csendes-óceáni megközelítésnek megvannak a maga történelmi előzményei, mégis modern hozzáállás. A Quad jelentőségét immár széles körben elismerik, komoly megbeszélések és viták tárgya. Változó környezetben nyilván nem könnyű megfelelő partnereket találni és megtartani. Indiának is megvan a maga feladata ebben. Az optimális az lenne, ha a korábbi tapasztalatok fényében a leginkább előnyöseket megőrizné, miközben nyitott lenne az új lehetőségekre. Azonban a korábbi időszak fekete-fehér alapon történő elemzése többé nem szolgálhat vezérfonalként, hiszen egy olyan világba léptünk, amely konvergenciákkal terhelt, ahol az érdekek csak ritkán vannak átfedésben. India eltérő mértékben fog egyetérteni vagy éppen nem egyetérteni a különböző országokkal, s ez csak fokozódik majd, ahogy befolyásunk nő. Tehát napjaink meghatározó geopolitikai és közgazdasági kérdései, köztük az indo–csendes-óceáni megközelítés, Afganisztán, a terrorizmus, az éghajlatváltozás, a tehetségek mobilitása vagy a digitális növekedés, mind-mind sajátos partneri kapcsolatokat fognak létrehozni. Súlyuk és hatékonyságuk alapján dől el, melyiknek van szerepe a stratégiában.

Felemelkedő erőként, hatalomként India továbbra is súrlódni fog a nemzetközi renddel, melynek egyes elemei nem feltétlenül összeegyeztethetőek az ország megerősödésével. Newton harmadik törvénye a politikára alkalmazva úgy szól, hogy a felemelkedés idővel egyre több nehézséggel jár. Számunkra jelenleg nem csupán az jelent kihívást, hogy a rendszer hatalmai vetélkednek egymással, hanem az a jelenség is, melynek keretében az egyes domináns szereplők igyekeznek kimerevíteni a számukra előnyös pillanatokat. Még hetvenöt esztendő elmúltával is jobbára az 1945-ös nemzetközi keretek között tevékenykedünk, amelyekbe India soha nem nyert teljes jogú bebocsátást. Ez a másodrendűség sokféleképpen jelentkezett a legkülönfélébb területeken: különösen a Kínával szembeni előnytelenebb pozíciónk az, ami éreztette a hatását. Nagyszabású feladat ezt a nem arányos globális rendet a jelenkor valóságához igazítani, s nem tűr halasztást. Hogy hogyan kellene megváltoztatni, arról szól napjaink legfontosabb vitája. A „pillanat kimerevítése” azonban nem csupán más államok stratégiája; a nemzetek gyakran azért választják ezt, mert egy-egy szokás berögzül, vagy egy erőteljes tapasztalat tanulságából nem tudnak kilépni. Nagy ára lehet annak, ha egy változó környezetben elavult meggyőződésekhez és a valóságtól elrugaszkodott számításokhoz ragaszkodunk. Így elengedhetetlen, hogy korunk kulcsfontosságú kihívásaival kapcsolatban folyamatosan felülvizsgáljuk az alapelveinket.

Ebben az összefüggésben különösen nagy jelentősége van, hogy Kínával kapcsolatban egy hatékony és korszerű megközelítést dolgozzunk ki. Bizonyos kérdések az egész világot érintik, és vannak olyanok, amelyek kifejezetten India esetében merülnek fel. Kína növekedésének és befolyásának mértéke egyértelműen felülmúlta a várakozásokat. Nem pusztán Kína felemelkedése, hanem a közben mutatott viselkedési mintázata az, ami miatt nagyon sürgős felülvizsgálnunk a politikai döntéshozatalunkat. India számára nem kis fejtörést okoz, hogy Kína folyamatosan erodálja a régóta fennálló megállapodásokat. Kapcsolataink minőségét végül úgyis a határkérdés fogja meghatározni: mindenképpen fontos következményei lesznek, ha a helyzet bármilyen irányban megváltozik.

Figyelembe véve, hogy a technológia mennyire felforgatja az egész életünket, természetesen komoly hatása van a nemzetbiztonságra is. Egy globalizált világban a beáramló eszmék és hatások következtében a biztonsági megfontolásokat nem könnyű leszűkíteni a nemzeti határokon belülre. Ez nem jelenti azt, hogy a hagyományos kihívások megszűntek volna. Egy Indiához hasonló, sokrétű és pluralista társadalomnak sohasem szabad megfeledkeznie arról, hogy a vetélytársak kihasználhatják a gyenge pontjait. Ez a veszély megerősödésünk során valószínűleg csak fokozódni fog: miközben nekilátunk, hogy rendet tegyünk a saját házunk táján, mindazok, akiknek érdekük fűződik a sérülékenységünkhöz, igyekezni fognak majd hátráltatni ezt. Ebben a forgatókönyvben alapvető fontosságú a nemzetbiztonság fogalmának újragondolása. Egy ilyen revízió nem csupán jobban tudatosítja, milyen fenyegetéseknek vagyunk kitéve valójában, hanem újabb megoldások keresésére is ösztönöz minket.

A biztonság természetesen leginkább az ország stabil össznemzeti ereje révén biztosítható. Ennek eléréséhez pedig egy olyan politikai közösségnek, mint India, rögeszmésen elkötelezettnek kell lennie a folyamatos reform irányában. A dicsőséges múlt – valós vagy eltúlzott – babérjain való ücsörgés nem más, mint nemzeti önhittség. A továbbiakban nem határozhatjuk meg önmagunkat a saját múltunkhoz képest; ez egyszerűen nem kellően ambiciózus vállalkozás. A világjárvány sok területen lehetőséget kínál döntő jelentőségű változásokra, s ha ezeket habozás nélkül meg tudjuk ragadni, az arról tanúskodik, hogy a nemzeti reform mennyire mélyen kötődik a nemzetbiztonsághoz. Fel kell ismerni annak az igazságát, hogy a külpolitikai döntéseket nemcsak a védelem és a biztonság határozza meg, hanem legalább annyira az ipari és technológiai képességek is – vagy ezek korlátai. India fejlődésének szintén fontos aspektusa egy kulturális egyensúly megtalálása. India gyarmati időszakba visszanyúló globális kötődéseit újra kell gondolnunk azáltal, hogy megjelent egy kevésbé elitista, és jobban a hazai környezetben gyökeredző demokrácia. Érdemes lesz figyelemmel kísérni, hogy a különböző érdekek és attitűdök miként teremthetnek majd új egyensúlyt. Az „új India” napról napra erősebb, a világnak pedig tudomásul kell ezt vennie.

A komolyságunk bizonyítéka, ha a világot megpróbáljuk operatívabb fogalmakkal leírni. Amint azt hazai terepen láthattuk, jó ideje az a gyengeségünk, hogy ellenállunk a változásnak. Előfordul, hogy összekeverjük a jelszavakat a stratégiával. A maga idején például helyénvaló volt az el nem köteleződés, de a hidegháború befejeződésével kiüresedett a fogalom. Kulcsfontosságú érdekeink védelme az egypólusú világban háttérbe szorult, azonban most újból előtérbe került a többpólusú környezetben. Mivel az átrendeződés egyre nagyobb sebességgel zajlik, el kell kezdeni megfelelően kifejezni, hogy mik is a szándékaink. Akármilyen rendetlennek is tűnik, a mai realitásoknak jobban megfelelnek a képlékeny, de többoldalú elköteleződések. Hasonlóképpen meg kell ragadnunk a konvergenciákat, és egyeztetnünk az egyes szereplőkkel a részleges érdekeket – hogy így olyan eseti koalíciókat hozzunk létre, amelyek csupán az adott kérdést illető egyetértésünkön alapulnak.

Ahogy egyre magasabbra kerülnek a globális ranglétrán, a nagy civilizációk államai természetesen igyekeznek növelni a döntési szabadságukat. Azonban messzebbre kell tekintenünk, és nem szabad leragadnunk ennél a puszta attitűdnél. Fokozatosan mi magunk is „influencer”-ekké, befolyásoló tényezővé válunk, többé már nem pusztán befolyásoltak vagyunk. Máris másként tekintünk a közvetlen szomszédságunkban elterülő régiókra, ami a Neighbourhood First („Első a szomszédság”), illetve a SAGAR (Security and Growth for All in the Region, „Biztonságot és növekedést mindenkinek a térségben”) képviselte programokban ölt testet. Világosabb álláspontot alakítottunk ki a tágabb szomszédságunkról mind keleti, mind nyugati és északi irányban. Ennek gyakorlati megtestesülése a délkelet-ázsiai nemzetek (vagyis az ASEAN) felé az Act East („Cselekedjünk Keleten”) politikája, az Öböl térsége és Közép-Ázsia felé pedig a Think West („Gondolkodjunk a Nyugatban”) megközelítés. Globális szinten arra törekszünk, hogy az összes jelentős hatalmi központtal olyan kapcsolatot alakítsunk ki, amely biztosítja India optimális újrapozicionálását. Meg is tettük az első lépéseket a nagyobb globális láthatóság felé Afrikában, a Karib-térségben és a csendes-óceáni szigetvilágban is.

A külpolitika azonban nem csupán a nemzeti érdekek elérésére folytatott stratégiai okoskodás. Hogy az okoskodásunk jó-e, azt rendszerint egy szűk kör belső nyelvezetével tárgyaljuk ki, és ugyanígy építjük fel a külpolitikai érveinket is. Azonban ha ez a diskurzus elszakad a valóságtól, annak a józan ész fogja kárát látni. Jó példa erre az, hogy a diplomáciai folyamat nevében lényegében elfogadjuk a határokon átívelő terrorizmust normalitásnak. Egy másik eset, amikor komoly területi vitáink ellenére is stratégiai partnerséget akarunk kötni egy másik országgal. Ugyancsak beszédes példa, amikor úgy akarunk szabadkereskedelmi egyezményt kötni, hogy az ellentmond a piaci logikának, vagy amikor nem vesszük észre és aknázzuk ki másokkal a nyilvánvaló konvergenciákat, pusztán mert akkora különbség van örökölt ideológiáink között. Ezeken a példákon is látszik, hogy végeredményben bármely politika hitelessége attól függ, hogy milyen hatást gyakorol az átlagpolgárra. Sikerének megítéléséről pedig azt lehet mondani, hogy „a puding próbája az evés”. Nem elég, ha okosnak hangzik valami, azt is éreznünk kell, hogy helyes.

Egy ilyen tesztnek, hogy mennyire szolgálja a politika az átlagembert, nem is annyira bonyolultak a kritériumai. Először is, az országnak nagyobb biztonságot kell nyújtania. Erre a biztonságra építve úgy kell használni a kapcsolatokat külföldi partnereinkkel, hogy az a fejlődésünket szolgálja. Indiának a globális kérdésekben nagyobb befolyást kell szereznie. A nemzetközi arénában politikai közösségünknek, vezetőinkkel együtt, előnyösebb pozícióba kell kerülnie. Nem utolsósorban pedig a világgal szembesülő átlagembernek hatékonyabban kell válaszokat adnia a mindennapi kihívásokra. A világon minden indiainak bizonyosnak kell lennie abban, hogy támogatjuk. Az elmúlt nyolc évben ilyen politikát kívántunk folytatni – minden téren jelentős fejlődésről számolhatunk be. Ebben az értelemben a Gangá-művelet, amikor az ukrajnai háború kitörésekor kimenekítettük a régióból az indiai állampolgárokat, nem csupán az evakuálásról szólt – éppen ennyire volt üzenet is.

Az India útját egy gyakorló diplomata tudatosan kimunkált nézőpontjából írtam, és sokféle célközönségnek szánom. Könyvem a külföldi olvasók számára igyekszik megvilágítani az indiai gondolkodás folyamatát, így világosabbá tenni és közelebb hozni azt. India befolyásának növekedésével a világnak is jobban meg kell ismernie bennünket. Ha a világ jobban ért minket, a partneri kapcsolatok kialakításának lehetősége erősödni fog, a félreértések lehetősége pedig csökkenni. Ám a könyv azoknak az indiaiaknak is szól, akik nem foglalkoznak külpolitikával – fel kell ugyanis ismerniük, hogy bármily csekély figyelmet is szentelnek a világnak, a globális történések nem hagyják őket érintetlenül. Erre épp elegendő példával szolgál az említett „egy trend – négy sokk”. Azonkívül ezek az olvasók a szakpolitikai döntések érintettjei, a döntéseknél az ő közvetlen érdekük a tét. Számukra az az üzenetem, hogy a külpolitika igenis számít – talán sokkal jobban, mint gondolnák. Ahogy rengeteg érv felsorakoztatásával és vitákkal igyekszünk alátámasztani a belpolitikai döntéseket, a külpolitika is stabilabbá válik a demokratizálódással. Folytatódjék tehát a vita, és reméljük, hogy a korábbinál szélesebb körben zajlik majd! Remélem, hogy ehhez hozzájárul ennek a könyvnek az újbóli kiadása.

2022. március

Sz. Dzsajsankar

Bevezetés

„Összhangban élni a változó világgal – ez a bölcsesség.”

(Tiruvalluvar)

A diplomatapályán eltöltött négy évtized után nyugtalanító volt rádöbbennem arra, hogy mostanra sok olyan előfeltevés, amely az eddigi munkánk alapját képezte, megkérdőjeleződött. Ebből persze nem következett mindjárt az, hogy tapasztalataink egy csapásra haszontalanná váltak volna. Ellenkezőleg: úgy tűnt, hogy azok vannak a legjobb helyzetben a jövő kifürkészésében, akik az elmúlt pár évtizedről a legobjektívebb értékeléseket készítették. Ám nem könnyű dolog kibogarászni a tényekből az igazságot. Ha egyik oldalról kihívásnak tekintjük a politikai korrektség kényszereit, a másik oldalról nyomaszt a ránk hagyományozott dogmák súlya is. Szintén nem egyszerű egyensúlyt teremteni a globális összefüggések átlátása és a nemzeti érdek kellően eltökélt képviselete között. A függetlenség kivívása óta él ez a dilemma, amelyet a nacionalizmus kora még jobban kiélezett. Az elmúlt két évben ezek a kínzó kérdések foglalkoztattak.

Sok tekintetben természetes, hogy papírra vetettem néhány olyan témát, melyek körül az életem zajlott. Egy kiadatlan disszertáció és az amerikai–indiai nukleáris megállapodás, melyet közelről néztem végig, ellátott annyi önbizalommal, hogy ezt megtehessem. Munkámat a szingapúri Institute of South Asian Studies ösztöndíja segítségével, külügyi államtitkári megbízatásom vége felé, 2018-ban kezdtem el. A könyv ezt követően sok szempontból alakot váltott, és tartalma is jócskán megváltozott, de ez pusztán csak tükrözte az általunk megélt események rohanó tempóját. Egy idő után lebeszéltem magam arról a kísértésről, hogy valamiféle emlékiratot készítsek, mivel úgy gondoltam, hogy ilyet jobb, ha azok írnak, akik már nem aktívak. Úgyhogy erőfeszítéseim végül arra irányultak, hogy a különböző fórumokon megvalósuló párbeszédeken keresztül megfogalmazzak egy gondolatrendszert a mai politikáról, amennyire lehet higgadtan és elemzői szemlélettel.

Az, hogy az elmúlt négy évtizedben kiemelt pozíciókból szemlélhettem a világot, nagymértékben hozzásegített ahhoz, hogy kockázatait és lehetőségeit is objektíven átlássam. Szakmai karrierem kezdetén, Moszkvában nagyon értékes leckéket tanultam a nagyhatalmi politikáról – némelyik leckét valószínűleg akaratlanul tanították meg nekem. Az Egyesült Államokkal négy időszakban is foglalkoztam, s tartós érdeklődés alakult ki bennem egy olyan állam iránt, amely meglehetősen egyedülálló magabiztossággal és ellenálló képességgel rendelkezik. Egy hosszabb tartózkodás Japánban érzékenyebbé tett a Távol-Kelet finom rezdüléseire, s egyúttal a kapcsolatainkban rejlő kiaknázatlan lehetőségekre is felhívta a figyelmemet. Egy rövidebb tartózkodás Szingapúrban rávilágított a globális történésekhez való igazodás fontosságára. Prágai és budapesti állomáshelyemen érzékenyebbé váltam a történelem áramlataira. Egy delejező, de nehézségekkel tarkított Srí Lanka-i kitérő felbecsülhetetlen értékű politikai-katonai tapasztalatokhoz segített hozzá. Ám a legfőbb tanulsággal Kína szolgált, amelyet 2009-ben, éppen irányváltása idején figyelhettem meg. Nagykövetként ott, majd az Egyesült Államokban, azután külügyminisztériumi államtitkárként közvetlen közelről szemlélhettem az akkori globális változásokat. Ezenkívül a saját vezetőinkkel a hivatali hierarchia számos szintjén sok éven át álltam kapcsolatban, s ez olyan értéket képvisel, amelyet nehéz túlbecsülni. A legfontosabb tanulságuk az volt ezeknek az éveknek, hogy meg kell tudni határozni a stratégiai célokat, fel kell mérni a dolgok optimális kimenetelét, és figyelni kell a nagypolitika és a szakpolitikák összjátékát.

Könyvem az elmúlt két évben különböző események során formálódott. Think tankek berkeiben, konferenciákon vagy üzleti fórumokon elhangzott előadásaim alkotják a magvát. Ezek nagyrészt ma is megállják helyüket, de ahol kellett, naprakésszé tettem őket. Az „Avadh tanulságai” című fejezetet különböző ilyen alkalmakhoz fűzött megjegyzésekből állítottam össze. „A szétválás művészete” az Oslo Energy Forumon, a Sir Bani Yas Forumon, a Raisina Dialogue-on és a Centre for Strategic and International Studiesban elhangzottakra támaszkodik. A „Krisna választása” alapjaiban Újdelhiben formálódott a Sai Foundationnél. A „Delhi dogmái” a Negyedik Ramnath Goenka Konferencián elhangzott előadás kibővített változata. A „Mandarinokról és a tömegekről” a St Stephen’s College, a Heritage Foundation, a Birminghami Egyetem és az Atlantic Council rendezvényein elhangzott előadásaim summázata. „A nimzoindiai védelem” egy szingapúri előadásomon alapszik. „A késleltetett végzet” a Delhi Policy Groupnál, az India Foundationnél és az India International Centre-ben folytatott beszélgetésekre támaszkodik. „A Pacifikum Indiája” az India Foundation által szervezett három Indiai-óceán Konferenciának, illetve egy National Maritime Foundation szervezte másik konferenciának köszönheti megszületését. „A vírus után” pedig közelmúltbeli beszédeimből merít, melyek közül az első a Fifth Raisina Dialogue-on hangzott el 2020-ban, immár számba véve a járvány hatásait is.

Rendkívül hálás vagyok a gondolataim megformálódásához és kifejtéséhez platformot szolgáltató szervezeteknek. A hallgatóság reakciói ugyancsak segítettek az érvrendszerek kifejlesztésében. Ha a javaslatok olykor vállaltan sarkosak is, emögött csakis a gondolatébresztés szándéka rejlik. A globális fejlemények átfogó kontextusában nemzeti teljesítményünk mérettetik meg. A koronavírus-járvány nem csupán emlékeztet erre az igazságra, hanem önmagában olyan változások előhírnöke is, amelyeket a világ éppen csak elkezdett megtapasztalni. Következményeinek értékeléséhez itthon olyan higgadt vitára van szükség, amelynek felül kell emelkednie a versengő napi politikai irányvonalakon.

Köszönettel tartozom mindazoknak, akik hozzájárultak ennek a kötetnek az elkészültéhez, különösen a nyüzsgő családomnak, a hosszú ideje tűrő barátaimnak és vitára mindig kész munkatársaimnak. Külön köszönet illeti Rádhikát, Gurut, Rádzsést és Rámést, akik nélkül ezeket a nézeteket sohasem tudtam volna szavakba önteni. Kiadóm munkatársai, főleg Krisan Csóprá, rendkívül türelmesek voltak, minthogy a könyv sorsa egybefonódott saját életem fordulataival. Remélem, hogy türelmük meghozta gyümölcsét.

1

Avadh tanulságai

A stratégiai önhittség veszélyei

„Ha valaki nem akar uralkodni, annak a legnagyobb büntetés, ha gonoszok uralkodnak rajta.”*

platón

Pár évtizeddel ezelőtt egy híres Szatjadzsit Ráj-film jól megragadta az indiaiak önmagukba forduló, „köldöknézegető” mentalitását. A film két indiai navábot
1
ábrázol, akik mélyen belemerülnek a sakkjátszmába, miközben a Brit Kelet-indiai Társaság éppen kirabolja gazdag királyságukat, Avadhot
2
. Manapság éppen egy újabb globális hatalom felemelkedésének vagyunk a tanúi – megint csak India közvetlen közelében –, s India nem hunyhat szemet újból a következmények felett. Ideális esetben Kína erősödésének ösztönzőleg kellene hatnia India versenyszellemének feléledésére – de legalábbis komoly vitákat kellene szítania arról, hogy merre tart a világpolitika, és ennek milyen következményei vannak ránk nézve.

Ez azért fontos, mert ezzel párhuzamosan egyéb jelentős változások is zajlanak. Nem vitás, hogy nagy léptékű átrendeződés zajlik, ami nagyobb regionális sérülékenységgel, magasabb kockázatvállalással, erőteljesebb nacionalizmussal és a globalizáció elutasításával párosul. Ám a döntő változás Amerika helyzetének átértékelődése, mivel mostanáig ez számított a nemzetközi rendszer alapkövének. Amerika Kína felemelkedésére adott válasza jó eséllyel meghatározza a jelenkor politikai irányvonalait. Mivel a globális történések nem mindig estek teljes súllyal latba országunk belső dinamikáiban, az ilyen fejleményekre Indiának a múltban gyakran nem volt válasza. Meghatározó politikai narratívák hiányában nem mindig világos, hogy az ilyen változásoknak milyen hatást kellene gyakorolniuk a gondolkodásunkra. Miközben India felemelkedik a világban, nemcsak egyértelműen körül kell határolnia az érdekeit, de hatékonyan kommunikálnia is kell azokat.

Jelen könyv ehhez kíván hozzájárulni, illetve ahhoz, hogy őszinte párbeszéd alakuljon ki az indiaiak között – és az se baj, ha ezt a világ is meghallja!

Lehet, hogy a nemzetközi kapcsolatok jobbára más nemzetekről szólnak, de sem a távolság, sem a közömbösség nem csökkenti a ránk gyakorolt hatásait. Tehát ahelyett, hogy hagynánk, hogy az események pusztán megtörténjenek velünk, jobb, ha megpróbáljuk előre felmérni és kielemezni őket. A történelmünkre nem igazán jellemző ez, amint azt jól példázza az úgynevezett Pánípat-szindróma
3
, melynek egyik eleme, hogy idegen erők törtek be India szívébe, hogy itt ütközzenek meg hadseregünkkel. Az, hogy automatikusan a védekezésre rendezkedünk be, egy olyan gondolkodásmódról árulkodik, mely nem képes jól értelmezni a külső eseményeket, és felmérni azok hatásait.

Időben hozzánk közelebb eső példa a második világháború: Indiát bizonyos értelemben hidegen hagyta a háború kimenetele, ami súlyos következményekkel járt. A rá következő évtizedben India hidegháborúval kapcsolatos attitűdje lehetővé tette kisebb szomszédja, Pakisztán számára, hogy évtizedekre kiegyenlítse a kettejük között lévő erőkülönbséget. Éppúgy lebecsülték annak következményeit, hogy Pakisztán törvénytelenül elfoglalta Dzsammút és Kasmírt, mint az 1971 utáni revansista érzület erejét.
4
Kína jelentőségét ugyancsak rosszul sikerült felmérni, akár az 1949-es forradalom horderejére, majd a kommunista nacionalizmus intenzitására, akár az ország 1978 utáni felemelkedésére gondolunk. Miközben India egyre jobban kiismerte magát a világpolitikában, politikai romanticizmusa folytán teljesen helytelenül ítélt meg egy sor hatalmi képletet. Nagy árat kellett fizetni elkerülhetetlen döntések halogatásáért, például a nukleáris fegyverekkel kapcsolatban. Hogy még korábban kellett volna igényelnünk állandó helyünket az ENSZ Biztonsági Tanácsában, szintén jól ismert példa.

A gazdasági fejlődéssel kapcsolatos elszalasztott lehetőségek, melyek abból adódtak, hogy hátat fordítottunk a globális haladásnak, szintén sokat emlegetett történetek. Miközben az 1971-es bangladesi háború, az 1991-es gazdasági reform, az 1998-as atomrobbantások és a 2005-ös nukleáris egyezmény stratégiailag visszatérést jelentettek, mégis árulkodtak általános gyengeségünkről. Az erőteljesebb Realpolitik csak újabban kezd felülkerekedni a begyepesedett dogmáinkon alapuló önhittségünkön.

Egy potenciális szuperhatalom felemelkedése természetesen zavaró tényező bármely világrend számára. Ha erről megfeledkezünk, az azért van, mert amikor ez legutóbb – a Szovjetunió felemelkedésekor – megtörtént, azt elfedte a második világháború zűrzavara. A szuperhatalmak helycseréje és párhuzamos jelenlétük többnyire nehézségekkel teli helyzeteket szül még a legideálisabb körülmények között is. A Nagy-Britannia és az Egyesült Államok közötti hatalomváltás a huszadik század első felében inkább kivételnek számít, nem pedig szabálynak. Ám amikor a társadalmak eltérő alapokra épülnek, akkor sokkal nehezebb együttműködéssel enyhíteni a versengést. A különbségek kevésbé számítanak, amikor egy ország befolyása viszonylag csekély, a lépései pedig főleg saját népét érintik. Hazánk számára ez talán elfogadhatóbb volt a gyarmati kor lezárását követő időszakban, amikor a képességeink még jóval kisebbek voltak. Mihelyst azonban a képességek globális méreteket öltenek, máris nehezebb eltekinteni a különbözőségektől. A nemzetközi kapcsolatok korlátozottan tarthatók fenn, ha az egyes társadalmak saját jellemzőit nem vesszük figyelembe. Ez manapság nyilvánvaló, hiszen a politikai paletta ellentétes oldalain található attitűdök felerősítik egymást. Amikor e jelenség először feltűnt, a globalizáció mint az együttélés erőteljes kényszere eleinte enyhítette a felbukkanó ellentmondásokat. Ám egy adott ponton a geopolitikai feszültségek az egyes országok nyílt nacionalizmusában fejeződtek ki, és folyamatosan tovább erősítik egymást. Napjainkban arra számíthatunk, hogy a kiélezettebb versengés egyre inkább a világ hajtóerejévé válik.

Kína világszínpadra való teljes megérkezésének végül meglettek a következményei – részben a többi nagyhatalom átrendeződése, részben Kína sajátos jellemzői miatt. Más nemzetektől eltérően, melyek korábban Ázsiában kerültek előnyös pozícióba, Kínára nehezebb feladat várt: egy Nyugat által dominált globális rendbe kellett beilleszkednie. Mostanra az a helyzet, hogy napjaink két leghatalmasabb nemzete, amelyek oly sok éven át egymás politikai céljait szolgálták, immár nem teszik ezt.

India számára egy ilyen forgatókönyv stratégiai kihívások sorát rejti. Fontos lesz, hogy ezeket megfelelően kezeljük, különösen akkor, amikor saját érdekeink felől közelítünk hozzájuk. Az új Indiát az a szemléletmód határozhatja meg, mely szerint nemcsak válaszokat adunk e kihívásokra, hanem okosan játsszuk ki az ütőkártyáinkat. Az Egyesült Államok jelenleg ismét a stratégiai tervezőasztalnál próbálja újból kitalálni önmagát. Ideiglenes megközelítése nagyobb individualizmust, erőteljesebb elszigeteltséget és határozott visszahúzódást jelent. Ez az újratervezés azért is nehéz feladat, mert nem lehet egykönnyen figyelmen kívül hagyni a korábbi stratégiai választásokat. Hatásos szólamokat hallunk egyenlőtlen kereskedelemről, túlzásba vitt bevándorlásról és hálátlan szövetségesekről. Úgy tűnik, hogy a körvonalazódó megoldás kulcselemei a piacokhoz való hozzáférés, a műszaki fejlettség, a katonai dominancia és a dollár ereje lesznek. Mindenesetre bármilyen politikai irányvonal jut is érvényre Amerikában, a változások nagy része hosszú távra fog szólni. Az indiai politika alakítói számára a globális hátteret az Egyesült Államok és Kína dinamikája adja, ami hatást gyakorol a két államra és a világra.

A Kína drámai felemelkedését elősegítő jótékony globalizáció korszaka véget ért. Nyilvánvalóan fontos dolog, hogy mindez miként ment végbe; az pedig talán még fontosabb, hogy mihez kezdjünk vele. India felemelkedése lassabb, s immár veszedelmes vizekre kell eveznünk. Olyan viharos szakaszba kerültünk, amikor újfajta politikai stratégiákat kell kialakítanunk. Nem az a kérdés, hogy folytatódik-e India felemelkedése; ehhez az irányhoz már nem férhet kétség. A kérdés az, hogy vajon hogyan lehet ezt a lehető legjobban megvalósítani egy egyre bizonytalanabb időszakban.

Ami a közeljövőt illeti, Indiának nem sok választása van azonkívül, hogy egy soktényezős megközelítést alkalmaz, melynek elemei részben szokványosak, részben pedig több képzelőerőt igényelnek. Ám mindegyikben jelentős eltérést idézhetnek elő a globális érdekekkel fennálló partnerségek. Ezek nagyrészt jó eséllyel a Nyugat és Oroszország körül forognak majd. Kína, a világ immár második legnagyobb gazdasága azonban aligha maradhat ki bármiféle számításból. Ezeknek a partnerségi viszonyoknak a befolyásolása valószínűleg nem megy majd egykönnyen, de ettől még nem lesz kevésbé szükséges. A pszichológiai játszmák mesteri elsajátítása és a „kemény játék” döntő fontosságú egy olyan világban, amelyet a korábbinál zsigeribb érzések mozgatnak. Mindehhez létfontosságú, hogy tisztán lássuk ennek a világnak az összetett dinamikáját. India csak így tudja sikeresen végrehajtani az új korszakhoz szükséges stratégiai elgondolásait.

Az elmúlt pár év eseményei nem a szokásos mederben zajlottak, így aztán érthető, hogy zavar mutatkozik annak megítélésében, hogy merre is tart a világ. Sem az egyesült államokbeli, sem a kínai fejlemények nem következtek a korábbi tapasztalatokból. A pakisztáni politika alulmúlta a legpesszimistább előrejelzéseket is. Ha India többi szomszédját nézzük, előfordult, hogy a korábban megszokottól eltérően viselkedtek. A változó geopolitika hatása közvetlen és távolabbi szomszédságunkban is tetten érhető. India Oroszországhoz fűződő kapcsolatainak megújítása célzott erőfeszítéseket igényelt. Japán, habár a helyzete összetett, kínált számunkra lehetőségeket. A kapcsolatok javultak Európával is, de egyre bonyolultabb politikájának mélyebb vizsgálatára van szükség. A jelen történéseiről szóló elemzéseinket ideológiai viták is színezik. Akár tetszik, akár nem, amilyen irányt vettek az események, attól azok nem lesznek kevésbé valóságosak. Olyan okaik és okozataik vannak, amelyeket tudomásul kell vennünk. Bármit gondoljunk is róla, jobb, ha elemezzük és nem csupán démonizáljuk azt a jelenséget, amely Donald Trumpban ölt testet.

Amikor a domináns világhatalom újragondolja alapelveit, az mélyreható következményekkel jár. Tételezzük fel, hogy pontosan meg tudjuk mérni az éppen zajló változás állandóit. India számára egy ilyen gyakorlat különös jelentőségű, mivel az amerikai számítások kedveztek India jelenleg érezhető felemelkedésének. Hogy a stratégiai hangsúlyeltolódás mennyiben alakítaná át a világpolitikát és befolyásolná India érdekeit, ma alapvető kérdés, s szétválaszthatatlanul összefonódik más hatalmakhoz fűződő kapcsolatának dinamikájával. Nem kevésbé fontos a kereskedelem és a biztonság új amerikai megközelítése sem. Hiba lenne az elődökkel szerzett tapasztalatok logikája mentén közelíteni a Trump-kormányzathoz. Új prioritások vannak készülőben, a régi kézikönyvet pedig, amely ezzel az országgal foglalkozik, újra kell írni.

India felemelkedését muszáj összevetni Kínáéval, ha másért nem, mert közvetlen előképe volt, ami a hatalmi pozícióba kerülést illeti. A globális tudatra gyakorolt hatása, civilizációs hozzájárulása, geopolitikai értéke és gazdasági teljesítménye egyaránt fontos tényezők ebben a képletben. A másik stratégiájának és diplomáciai taktikáinak utánzása nyilvánvalóan nem lehet választási lehetőség egy teljesen más társadalom és berendezkedés számára. India mégis sok mindent tanulhat Kínától. Az egyik fontos lecke, hogy a globális jelentőség kinyilvánítása a legbiztosabb módja annak, hogy kivívjuk a világ tiszteletét. Li Kuang-jao
5
szingapúri vezető India felemelkedését azzal a kétes bókkal méltatta, hogy számára ez megnyugtatóbb jelenség, mint Kína felemelkedése. A mai világban talán arra van szükség, hogy ne féljünk nagyobb hullámokat vetni.

Persze lehetőségek is akadnak egy olyan világban, amely a növekedés és a stabilitás forrásait kutatja. Demokratikus államként, plurális társadalomként és piacgazdaságként India a többiekkel együtt, nem pedig elkülönülten fog növekedni. Ezeket a viszonyokat figyelembe véve, egy ilyen India hatékonyan kereshet új partnerségeket. Számítanak az értékek, amelyek összehozzák ezeket a partnereket, és valószínűleg még fontosabbak mai technológiavezérelt világunkban. Olyan szándékot alakítanak ki, amely, ha képességekkel párosul, meghatározza a hatalom természetét. Ha valaki kevésbé gyanakvó, akkor nagyobb lelkesedést tanúsít a másik iránt.

A nemzetközi kapcsolatok alappillérei a geopolitika és a hatalmi egyensúly. Indának megvan a maga, Kautiljától
6
származó politikai hagyománya, mely a geopolitikai és erőegyensúly-alapú gondolkodást díjazza. Ha a közelmúlt szolgál bármilyen tanulsággal, akkor az az, hogy ezek a tényezők nem kaptak akkora hangsúlyt, amekkorát megérdemeltek volna. Az afroázsiai szolidaritás 1950-es évekbeli bandungi
7
időszaka emlékeztetőül szolgálhat, mekkora ára van, ha nem törődünk a „kemény hatalommal”: nemcsak a saját képességekre fordított figyelem hiányáról, hanem az e mögött álló gondolkodásmódról árulkodik. Azóta már olyan ligába kerültünk, ahol mindenkiről automatikusan feltételezik, hogy meg tudja védeni a saját érdekeit, az önérdek-érvényesítés nem csupán választható lehetőség. Ez pedig a leginkább a nemzeti erő és a külső kapcsolatok együttes kihasználása révén valósítható meg.

Egyértelmű, hogy az egyre inkább nacionalista világban a diplomácia arra fogja használni a versengést, hogy a lehető legtöbb kapcsolatból kinyerje a legtöbb nyereséget. Ám amellett is szól erőteljes érv, hogy Indiának ki kell állnia a globális rend megerősítése mellett. Saját növekedési modellünk és politikai berendezkedésünk természeténél fogva előnyben részesíti a szabályokon alapuló viselkedést. Indiának külön képességgé kell fejlesztenie a globális jó és a nemzeti érdek összebékítését. A kihívás abban rejlik, hogy miként lehet ezt sikeresen megvalósítani egy olyan világban, amely multipolárisabb ugyan, de a korábbinál kisebb fokú multilateralizmus érvényesül.

India külpolitikája három terhet cipel a múltból. Az egyik az ország 1947-es felosztása, amely demográfiailag és politikailag visszanyeste a nemzetet, s előre nem látott következményként Kína több stratégiai térhez jutott Ázsiában. A második terhet a megkésett gazdasági reformok jelentik, melyek másfél évtizeddel a kínai reformokat követően zajlottak le, és sokkal kétesebb kimenetellel. A képességek terén ez a tizenöt éves lemaradás továbbra is nagy hátrányt jelent India számára. A harmadik teher, hogy megkésve láttunk hozzá nukleáris képességeink fejlesztéséhez. Emiatt Indiának komoly küzdelmet kellett folytatnia azért, hogy befolyást szerezzen egy olyan területen, ahol ezt korábban sokkal könnyebben elérhette volna. Természetesen jobb, ha ezek a kérdések későn kerülnek terítékre, mint ha soha. De az 1947 óta elkövetett hibáinkkal kapcsolatos nagyobb önreflexió mindenképp jó szolgálatot tenne a nemzet számára – mint ahogyan az eddig ki nem próbált lehetőségek is.

Egy olyan országnak, amely régóta kedvezőtlen terepen lavíroz, mindenféle változást nyitottan kell fogadnia. A távoli eseményeket nem szabad figyelmen kívül hagyni, de a közvetlen szomszédságunkban kialakuló fejlemények jóval ígéretesebbek. India érdekét az „Első a szomszédság” megközelítés szolgálhatja, amely nagy hangsúlyt fordít a szubkontinens gazdasági és társadalmi kapcsolatainak újjáépítésére. A szomszédság fogalmának kiterjesztése keleti és nyugati irányba csaknem ugyanilyen fontos. Egy tágabb perspektíva jegyében ugyancsak fontos a déli tengeri térség integrálása a biztonsági számításainkba. E politikai irányvonalak együttes megvalósításával kiigazítható azoknak a stratégiai következményeknek a nagy része, amelyeket India területének csökkenése okozott.

Az ASEAN kohéziójának és centrális szerepének megőrzésére való törekvés ugyancsak követelmény India számára. Az ázsiai hatalmi egyensúlyt India felosztása megbillentette, ezt a helyzetet pedig tovább súlyosbították az 1945 utáni, Japánra rótt korlátozások. Ennek az államnak a biztonsági helyzete tehát némiképpen India számításaira is hatással van. Tulajdonképpen, amikor Ázsiáról beszélünk, a változás mértéke még korántsem nyilvánvaló. Annyit azonban biztonsággal állíthatunk, hogy India számára mindez inkább több, mint kevesebb lehetőséget hozhat.

Ám bármennyire nyugtalanítónak tűnik is jelenleg a világ összképe, az semmiképpen sem fedheti el az elmúlt évtizedekben végbement fejlődést. Sokak életminősége rengeteg területen javult. Mindenesetre az indiaiak joggal várják azt, hogy szebb legyen a jövőjük. Nem lehet átsiklani a globális egyenlőtlenségek felett, de nincs okunk a borúlátásra. Ellenkezőleg: a hazai helyzet és nemzetközi pozíciónk is sok lehetőséggel kecsegtet. Végül a lehetőségek, melyeket megteremtünk, eligazítanak minket abban, hogy hogyan kell választanunk.

Eljött az ideje annak, hogy együttműködjünk Amerikával, kezelni tudjuk Kínát, barátkozzunk Európával, megnyugtassuk Oroszországot, játékba hozzuk Japánt, bevonjuk a szomszédokat, bővítsük szomszédaink körét, és kibővítsük azokat a területeket, melyeket támogatásunkban részesítünk. Nem könnyű kiértékelni a lehetőségeket és kockázatokat, amelyeket egy bizonytalan és törékeny világ tár elénk. Még nehezebb belenyugodni a strukturális változásokba, különösen, ha a kormányzati formák meggyengülését és a szabályok megszegésének gyakorlatát nézzük. Manapság nagyon mások a célok, a stratégia és a taktika. A globális javakban mutatkozó hiány aggasztó lehet, de semmiképpen sem állnak rendelkezésre helyettük más javak.

Egy ilyen dinamikusan alakuló helyzetben India kiemelt feladata a stabil egyensúly megteremtése Ázsiában. A többpólusú világ felé a többpólusú Ázsián keresztül vezet az út. Ugyanilyen fontos, hogy a globális rendszer kiemelten kezelje India értékét. Olyan attitűdre van szükségünk, amellyel nem távolságtartóan vagy kelletlenül viszonyulunk a világhoz, hanem összhangban élünk vele. Felemelkedő hatalomként természetesen gyanakvás vesz majd körül bennünket, amit csillapítani kell. Ehhez globális felelősségviselésre, konstruktív magatartásra, valamint saját egyéni karakterünk megjelenítésére lesz szükség. India jobban jár, ha kedvelik, mint ha csupán tisztelik.

Mit jelent tehát mindez a külpolitikát és annak gyakorlati részét tekintve? Először is be kell azonosítani és ki kell aknázni a nemzetközi ellentmondásokból fakadó lehetőségeket, s ezáltal is előmozdítani a nemzeti érdekeket. Egy ilyen India nagyobb figyelmet tud szentelni a nemzetbiztonságnak és az ország integritásának. Késznek kell lennie álláspontjának módosítására, amikor saját érdekei úgy kívánják. Ez a gondolkodás teljes összhangban van a jó szándékunk megerősítésével, elsősorban a közvetlen szomszédságunk irányába. Ennek részét kell hogy képezze, hogy erősebben tudatosítsuk a végcéljainkat, és hogy mindent megtegyünk azok érdekében. Mindezt egy szinttel feljebb emeli, ha képesek vagyunk látható hatást gyakorolni a globális tudatosságra. Ennek érdekében fokozottabb részvételre van szükség a globális kérdések és regionális kihívások megoldásában. A humanitárius segítségnyújtás és a katasztrófavédelem egyértelműen egy készségesebb attitűd jelenlétét jelzik.

Mindennek vannak persze fogalmi vonatkozásai is. A nemzetközi érvényesülés folyamatának szerves része saját diplomáciai szókészletünk becsatornázása a diskurzusba. Ennek kiváló példái az Indopacifikum
8
, a Quad
9
vagy korábban a BRICS
10
. A brandépítés, amelyet a számítástechnikai szektor és az üzleti készségeink alapoztak meg, tovább folytatódik. A koronavírus-járvány lehetővé tette India számára, hogy a világ gyógyszertáraként lépjen fel. Kulturális eszköztárunk közkinccsé tétele is hatékonyan elősegíti ezt a folyamatot. Ezek közé tartozik a Nemzetközi Jóganap
11
megrendezése vagy a tradicionális gyógyítás népszerűsítése. Az egyensúly megváltozásának egyik fokmérője a saját nyelvünk mind gyakoribb használata lehet a külvilággal való érintkezésben.

Ám a mögöttes koncepció nagyobb mértékben idézheti elő a változást, mint a látványos külső elemek. Belénk ivódott, hogy az 1945 utáni világra természetesként, az ettől való eltérésre pedig elhajlásként tekintsünk. Pedig tulajdonképpen saját pluralista és összetett történelmünk is azt hangsúlyozza, hogy a világ természetes állapota a többpólusúság. Ez teremti meg a hatalomgyakorlás korlátait is – egy olyan viselkedést és gondolkodásmódot, mely egy kedvezőbb egyensúlyi helyzet létrejöttét segítheti elő.

Az indiai politikusoknak érdemes lenne elgondolkozniuk mindazon előnyökön, melyekkel a realistább megközelítésmód járna a nemzetközi ügyek intézésében. E kényszert nagymértékben a globális fejlemények hívják életre. A világszerte erősödő nacionalizmus hozzájárul a nemzetközi kapcsolatok tranzakcionális, adok-kapok jellegű felfogásához. A döntéshozatal szintjén ezt a kereskedelem és a konnektivitás, vagyis a gazdasági összekapcsolódás kérdéseiben próbálják megvalósítani, ami erősíti ezeket a trendeket. Az alaphangot ebben a globális trendben pedig a gátlástalan trumpi „Amerika az első” politika politikája és az erőteljes „kínai álom” politikai víziója adja. Mindenesetre Oroszország érdeklődése már régóta szűkebb, mint a Szovjetunióé volt. De még Európa is, ahol fokozódik az „ostromlott erőd” mentalitás, azzal küzd, hogy megtalálja a kellő egyensúlyt az érdekek és az értékek között. Ami Japánt illeti, állandó óvatossága önmagáért beszél. Indiának nincs sok választása; Rómában tégy úgy, mint a rómaiak. Ezt amúgy nagyon is jól csináljuk, és közben még jó lehetőségekre is bukkanunk.

Ám önmagunk megkülönböztetése a többiektől a brandek szintjén különösen fontos egy feltörekvőben levő és ambiciózus hatalom számára. India esetében ezt az egyediséget nacionalizmusunk pozitív aspektusaira kell építeni. A világot emlékeztetni kell arra, hogy gazdasági segítséget és képzést biztosítottunk mások számára akkor is, amikor saját forrásaink is szegényesek voltak még. India erősödő nemzetközi részvételét a puszta becsvágynál mélyebb jelenségként kell szemlélni. A