Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Aurora Lewis Turner

A tűzróka

Az ikerlángbűbáj 1.

Aurora Lewis Turner: A tűzróka - Az ikerlángbűbáj 1.

©Aurora Lewis Turner

Szerkesztetés/korrektúra: Soltész Eszter

Borítóterv: Kenderesi Viktor és Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/auroralewisturner.fantasyregenyek

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN: 9786156373830

mobi ISBN: 9786156373847

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1. fejezet

Tűz

Hangos ropogás vegyült az éjszaka csendjébe. Az út mellett húzódó domboldalon teaültetvény terült el, melynek tövében egy lány feküdt, teljesen meztelenül. Pillantása a csillagokba révedt, melyek közé szikrák vegyültek, mintha ezernyi hullócsillag ragyogta volna be az éjszakai égboltot. Fehér pernye szállt a széllel. Azt hitte, esik a hó, ami augusztus végén szokatlan jelenség lett volna, még a klímaváltozás ellenére is.

A fejét fogta, felült, így szemben találta magát a borzalommal. A lankák között egy kis falu feküdt. Lángolt. A szája elé kapta kezét, amikor lesújtottak rá az emlékek. Belé hasított mindaz, ami aznap este történt. Felállt, csupasz testén egyszerre érezte az éjszaka meleg borzongását, és a lángcsóvába fúló faluból jövő hőt. Nem bírta tovább az égő házakon tartani könnyes tekintetét, megfordult és futásnak eredt. Sokkoló fájdalom járta át a szívét, a gondolatok ragadozó madárként sújtottak le rá.

Azzal, hogy futott, a fájdalom is enyhült. Nem törődött a talaj egyenetlenségével, hogy kiálló gyökerek nyomják a talpát, bőrébe tüskék fúródnak. Csak az érdekelte, hogy a futással maga mögött hagyja fájdalmát.

Az út csöndjét hangos szirénázás törte meg. Leguggolt, megpróbált láthatatlanná válni a mellette húzódó ültetvények tövében. Az úton megannyi tűzoltó haladt, hogy eloltsák a pokoli lángokat. Mindhiába. A lány ugyan nem volt szakavatott a témában, mégis tudta, ez a tűz mindent elemészt. Utolérték a gondolatai, miközben várta, hogy az utolsó vörös, szirénázó autó is elhagyja az utat, s megkezdjék odalent a munkát.

Amikor felegyenesedett és kilépett az ültetvény tövéből, megpillantotta, ahogy egy másik irányból jövő autó átvág a szemben lévő sávon, s közvetlenül előtte fékez le. Az autó félig felhajtott az ültetvény előtti részre.

A lány megértette, hogy érte jöttek.

Egész testében reszketett. Gyorsan maga elé tűrte hosszú, vörös haját, amivel takarni próbálta mindazt, amit csak lehetett. A rávilágító reflektortól nem látta az autó utasát.

Arca elé emelte kezét, hogy tompítsa a fényt, s meglátta, hogy egy idős nő száll ki a Toyotából. Kedves mosoly jelent meg arcán, amint közelebb lépett hozzá, leemelte magáról kardigánját, s a reszkető, meztelen, fiatal teremtésnek nyújtotta.

– Nincs semmi baj, Amaja! Midori küldött érted – monda japánul.

– Midori? – kérdezte a lány. A név hallatán bűntudata csavart egyet a szívén. – Honnan ismeri?

– Ha velem jössz, mindent elmondok – felelte kedvesen.

– Nem. El kell mennem a rendőrségre. Ami itt történt…

– Azt senki sem hinné el – bólintott, nyomatékosítva mondandóját. – A nevem Rai. Biztonságos helyre viszlek téged. Ott nem bánthatnak…

– És én sem bánthatok másokat. Ezt akarta mondani, nem igaz? – kérdezte Amaja rémülettel szemében. Hosszan harapott ajkába, míg mérlegelte esélyeit. Jólesett neki az enyhe fájdalom, mintha képes lett volna józan észnél tartani őt.

– Hadd segítsek! – lépett hozzá közelebb a nő. Amaja elvette a kardigánt, s maga köré csavarta. Rai mosolyogva simogatta a hátát, miközben az autó felé terelte őt. Mindketten beültek. A lány pillantása elidőzött a nő felkontyolt, ébenfekete fürtjein, mandulavágású szemén, apró termetén.

Amint elindultak, megkérdezte:

– Honnan ismeri Midorit?

– A kórházból – felelte. – Sokat beszélgettem vele. Mindig azt mondta; ha megérem a következő cseresznyefa-virágzást, az istenek adósa maradok.

– De nem baj! Következő életemben úgyis megfizetek érte – mosolyodott el Amaja az emléktől, aztán ismét keserűség költözött szívébe. – Nővér?

– Voltam – hagyta helyben a nő. – Megöregedtem, visszavonultam, de sokat önkénteskedem mind a mai napig. Beszélgetek a betegekkel. Midori sokat mesélt rólad, hogy milyen különleges vagy. Megígértette velem, hogy megvédelek, ha ő… – Amaja szemét szúrták kikívánkozó könnyei. Összeszorította szemhéját, de ez sem segített.

– Minél hamarabb el kell hagynunk Japánt. A Vadász a nyomodban van.

– A Vadász? – kérdezte Amaja értetlenül.

– Nem csak te vagy különleges, nekem is vannak… adottságaim. A Vadász célja pedig, hogy begyűjtse és elpusztítsa a magunkfajtát. Ez így volt, s mindig így lesz. Japánba jött érted, úgyhogy távoznunk kell… minél hamarabb.

– Jó, de hová? – ült meg döbbenet a lány tágra nyílt, barna szemében. – Még a falumat sem hagytam el, ha nem volt muszáj.

– Ezek az idők lejártak. Ha egy helyben maradunk, a Vadász ránk talál. Bántani fog. – Amajának még a szíve is kihagyott egy ütemet.

– Semmit sem értek. Azt sem tudom, mi ez az egész, hogy miért kellenék neki!

– Fontos fogaskereke vagy egy világ kezdete óta tartó háborúnak. De ne félj, ahogy mondtam, nem engedem, hogy bántson téged. Bízz bennem! Ugye bízol? – Amaja nem felelt szavakkal, csak bólintott, s tekintetét ismét az útba fúrta.

– Mi a terve?

– Elmegyünk Kakegavába, onnan még kétszáz kilométer Tokió és a Hanada repülőtér.

– Maga tényleg nem viccelt, amikor azt mondta, elhagyjuk Japánt – sóhajtott fel a lány. Nehezére esett az újabb levegővétel, hiszen tüdejét szorította a pánik. Aztán eszébe jutott valami. – Sinkanszennel utazunk? – A nő mosolyogva megrázta a fejét. – Mindig is szerettem volna kipróbálni azokat a gyors vonatokat, de Midori szerint túlságosan drágák... – mondta a lány csalódottan.

– Semmi baj! Akár autóval is mehetnénk, de félek, figyelik a sztrádákat. A Tokaido Line-nal megyünk – tette hozzá Rai, majd az autó kesztyűtartójára mutatott. – Ha esetleg éhes és szomjas lennél…

Amaja már majdnem megkérdezte, kitől vagy mitől fél Rai, de aztán kinyitotta a kesztyűtartót, amiben talált kacu szandót, vagyis húsos szendvicset, és teát. Most jött rá, mennyire éhes. Az illemet maga mögött hagyva azonnal legyűrte az ételt és a teát. Közben szakadatlan cikáztak a gondolatok a fejében. Rai adottságokról szólt, de nem állt össze a kép, mifélék lehetnek.

Miután megvacsorázott, így szólt a mellette lévő nőhöz:

– Milyen képességek ezek? Úgy értem, repülni és teleportálni fogok, mint a szuperhősök a filmekben? – kérdezte viccelődve, de a nő komor maradt.

– Nem. Illetve sokat kellene tanulnod ahhoz, hogy ilyesmit tudj. – Amajának leesett az álla, ismét a fejét fogta a válasz hallatán. – Nem tisztem elmondani neked, ki és mi vagy valójában. Tőlem érdemesebbtől fogod hallani. Odaviszlek hozzá, ő majd mindent elmagyaráz.

Amaja bólintott, s tekintetével beletemetkezett a mellettük elsuhanó tájba. Az ablaküveg visszaverte a képét: barna tekintetét, fehér bőrét, vörös, hullámos haját, amibe a frufrujánál szőke, már-már teljesen ősz tincsek vegyültek. Nem úgy nézett ki, mint a japán emberek, külseje miatt európainak mondhatnánk, és ez a különbség egész eddigi életén át végigkísérte.

Amint Rai leállította a Toyota motorját, Amaja felébredt. A nő kedves mosollyal arcán nyújtott át neki egy szatyrot. Amaja rájött, hogy volt már egy korábbi megállójuk. A szatyrot kicsomagolva megpillantotta a benne lévő ruhadarabokat.

– Öltözz át! – szólította fel a nő. Amaja majdnem infarktust kapott, amikor meglátta a ruhákat. A fehérneműt legalábbis Rai valamifajta cosplay szexshopból szerezhette, hiszen többszöri ránézés után sem tudta eldönteni, melyik az alja és melyik a teteje. A szoknya, matrózblúz és térdzokni viszont az iskolában is megszokott viselet volt.

Magára erőltette a darabokat. Sokáig dohogott magában a fehérnemű miatt, de csak sikerült felvennie. Amint végzett, a nő kedves mosollyal arcán nyitotta ki neki az ajtót. Végignézett rajta, de nem mondott semmit.

Amaja csak az idősebbek iránti tiszteletből nem jegyezte meg a szokatlan fehérneműt. Aztán el is terelődtek gondolatai, mivel pillantása az állomás épületére fordult. A világítás miatt jól lehetett látni színes bejáratát.

– Gyere! Ha sietünk, még elérjük a Sizuokába tartó esti vonatot. Onnan már közel van Tokió.

Amaja egyenesen a színes épület aulájáig követte Rait, egészen a jegypénztárakhoz, majd a peronra. A modern vonat japán pontossággal érkezett.

Az ülések odabent hosszú oszlopokban sorakoztak, az előre megváltott helyjegyük szerint foglalták el a helyüket. Amaja belülre telepedett, Rai pedig mellé. Táskájából megannyi üveges teát vett elő.

– Nem tudtam, melyiket szereted – pakolta Amaja ölébe a különféle típusokat.

– És ezért megvette mindegyiket? – ráncolta homlokát a lány. Amaja visszatette az üvegeket a nő táskájába.

Rai indulásig textil zsebkendőjét gyűrögette az ölében. Mozdulatai közben megcsillant a fény fekete köves gyűrűjén.

– Szép gyűrű – mosolygott rá Amaja. A nő abbahagyta a zsebkendő gyűrögetését, amikor megindult a vonat. Kezét ruhazsebébe rejtette, mintha perzselte volna bőrét a lány kíváncsi tekintete. Amaját egyrészt korlátozta a tanult udvariasság, másrészt viszont mindig is kíváncsibb természet volt, mint ahogy az Japánban egészséges lett volna. Ezúttal kíváncsisága győzött.

Rai keze felé biccentett, és megkérdezte:

– Milyen kő ez?

– Obszidián – mondta hidegen. Nyoma sem volt arcán a szokásos kedvességnek, hiszen zsebéből kiesett pár vonatjegy. Amaja gyorsabb volt nála, felkapta őket. Kettőn a saját ülésszámaik néztek vissza rá, de voltak még más számokat viselő helyjegyek is.

– Talán várunk valakit? – fordult a nőhöz, aki épp akkor rendezte újra arcvonásait, s próbált visszatérni régi kedvességéhez.

– Igen, jön pár barátom – bólintott kimérten.

– Ki kell mennem a mosdóba – határozta el magát a lány, ugyanis legbelül egy hang azt súgta neki, hogy valami nagyon nem stimmel. A nő udvariasan felállt, és kiengedte Amaját. A lány még mindig érezte Rai pillantását a hátán. Hátranézett, s igaza volt; épp őt figyelte. Halványan elmosolyodott, Rai pedig viszonozta a gesztust.

Alig várta, hogy kiérjen a folyosóra, és a kör alakú panelhez lépjen. Megnyomott rajta néhány gombot, amitől a panel kinyílt, így belépett a mosdóba. A mosdókagyló fölé hajolt, megmosta az arcát. Kicsit felfrissült ettől, de nem sokat segített kusza gondolatain. Próbálta összerakni fejben a történteket, de mindig úgy érezte, hiányzik a kirakós egy darabja. Elidőzött, kereste a hiányzó darabot, aztán úgy volt vele, hiába túráztatja az agyát, ideje visszatérni útitársához.

Megnyomott a panelen egy gombot, amitől az oldalra húzódott, s szabad utat engedett neki. Amint kilépett a folyosóra, Raival találta szemben magát.

Az idős nő lába mellett ott volt a szatyor tea, egyik kezében a telefont, míg másik kezében egy réginek és élesnek tűnő kést szorongatott.

– Kérsz teát, édesem? – kérdezte olyan hangsúllyal, amitől Amajának felállt a szőr a hátán. Megrázta a fejét, és tekintete a késre vetült.

– Mit akar azzal?

– Telefonáltam. Utasítást kaptam – mondta a nő gépiesen. Egykori kedvessége örökre eltűnt arcáról. Felemelte kését, és épphogy megindult Amaja felé, aki mögött becsukódott a mosdó ajtaja, egy másik ajtó nyílt tágra. Megpillantotta, hogy valamiféle éles tárgy csillan a gyérül megvilágított folyosón, s meglátta a tömérdek vért, ami az arcára, ruhájára, hajára, a mosdó ajtajára, s a padlóra fröccsent. Még annyi ereje sem volt, hogy felkiáltson, ugyanis, amint Rai teste a földre hanyatlott, egy másik, jóval ijesztőbb alak tűnt fel mögötte. Kesztyűjére fegyverként acélkarmokat szereltek, amelyek közül több Rai vérétől tocsogott.

Amaja egész testében remegett, nem bírt mozdulni. Döbbent tekintettel nézte végig, ahogy a férfi leveszi kesztyűjét és lehajol a nő hullájához. Lehúzta ujjáról az obszidiánköves gyűrűt. A lány alig hitt a szemének, amikor meglátta, hogy a nő teste átváltozik. Fekete füstté vált, mely gomolygott még egy darabig, majd örökre semmivé lett. Ugyanez történt a padlón heverő fejével és a kiömlött vérével is.

A lány felkapta tekintetét, így meglátta a világ legfélelmetesebb lényét. Nem tudta, milyen kapcsolatban állt Raival, amiért a nő így végezte, nem is érdekelte. Egy dolgot viszont tudott; ez a férfi volt a Vadász, akiről Rai mesélt. Két választása volt; vagy a Vadász prédájává válik, vagy kiveti magát a körülbelül 130 km/h sebességgel száguldó vonatból. Tagjai maguktól mozdultak az ajtó felé, ugyanis ez utóbbi lehetőség még mindig szimpatikusabbnak tűnt, mint a Vadász karmai közé kerülni. Épphogy elérte az ajtót, a férfi utánanyúlt és vállon ragadta őt. Így vált a Vadász prédájává.

2. fejezet

A Hiéna

Amaja felszisszent, amint megérezte, hogy a kör alakú panelhez vágják. Szembekerült a Vadásszal, s egy pillanatra még a lélegzete is elakadt. A férfi erősen tartotta őt, egyik kezével a panelhez préselve. Magas volt, így a lánynak fel kellett hajtania a fejét, hogy felemás szemébe nézzen. A bal szeme éjfekete volt, a jobb pedig zöld. De nem akármilyen zöld; smaragdzöld. Íriszébe apró, fekete pettyek vegyültek.

Pillantása elidőzött a Vadász tekintetében, majd megindult a testén. Vállig érő, barna haja volt, szakálla, ami rendezetlen külsőt kölcsönzött neki. Kigombolt, barna kabátot, alatta fehér atlétát, farmernadrágot, bakancsot viselt. Az atléta szabadon hagyta a nyakát és válla egy részét, így Amaja megpillanthatta a tömérdek tetoválást, ami bőrét borította. A nyaka, mellkasa és valószínűleg az atléta és kabát alatti bőre is ki volt varrva. Tudta, tekintete nem időzhet tovább a félelmetes alakon, aki olyannak tűnt, mint valamifajta óriási, tetovált medve.

Tennie kellett valamit. Ösztönösen ökölbe szorult a keze, de nem azzal sújtott le először. Bokán rúgta a férfit, majd könyökhajlaton találta, amitől elengedte őt. Amaja sejtette, hogy nem azért, mert annyira megsebezte volna, hanem azért, mert meglepte a támadás. Megindult, hogy szabaduljon a helyzetből, amikor megérezte az ujjakat, amelyek satuként szorultak csuklója köré. Kezét hátába nyomták, majd nekivágták őt a falnak. Amaja egész teste a mosdó külső paneléhez simult.

A férfi szorosan mögé állt, és ezt súgta a fülébe angolul:

– Csinálhatjuk szépen, de ha ragaszkodsz hozzá, csinálhatjuk durván is. – Amaja kiszolgáltatottnak érezte magát a férfi szorításában. Zavarta, hogy egész teste a hátához tapad. Sosem volt még ennyire intim kapcsolatban egyetlen férfivel sem. Főleg nem egy olyannal, aki azért jött, hogy megölje őt. Tudta, nem menekülhet ebből a kutyaszorítóból.

– Kérlek – vette elő a gyerekkorában tanult angoltudását. Midori előszeretettel fogadott cserediákokat, így kortársaihoz képest hamar ragadt rá az angol nyelv. Midori szerint kiváló nyelvérzékkel rendelkezett. – Csináld, amiért jöttél, csak legyél gyors!

– Biztos? – hallotta a meghökkent hangot. A férfi még mindig a hátának simult, amitől neki lángolt az arca zavarában. Nem is értette, miként érezheti magát így a halál torkában. Bólintott. – Jól van, de akkor nem szöksz el!?

– Ígérem – felelte a lány. A férfi eltávolodott tőle, és elengedte a kezét. Amaja szemében könnyek gyűltek. Várta, hogy úgy járjon, ahogy az előbb Rai. Nagyot nyelt, gyűlölt ennyire kiszolgáltatott lenni, de már nem volt sok hátra...

Legnagyobb meglepetésére a férfi megnyomta a panelen lévő gombot, ami kitárult. Belépett a mosdóba, felhajtotta az ülőkét és vizelni kezdett. Amaja azt hitte, rosszul hall. Remegve várta a halált, mire a Vadász nekiállt… azt csinálni, amiért odament. Ekkor esett le neki. Ezek szerint nem tudta, hogy ő és Rai ott lesznek, legalábbis azt nem, hogy a mosdónál. Egyszerűen vécére indult.

Felnézett a kamerára, ami a kis térségben lógott a plafonon, és amit valamifajta sötét anyag vett körül. Úgy gondolta, Rai műve lehet. Tudta, hogy itt az ideje menekülni, most kellene rohanni az életéért, de egyszerűen képtelen volt rá. Annyira megütközött a férfi arcátlanságán, hogy nyilvánosan, az ajtót be se zárva végezte a dolgát, hogy földbe gyökeredzett a lába. Tudta, ez nemcsak Japánban, hanem más kultúrában is illetlenség.

Aztán meghallotta, hogy dolga végeztével a férfi lehajtja az vécédeszkát, majd az öblítéssel vacakol.

– Az isten verje telibe ezeket a kurva gombokat! Minek egy budira ennyi nyomógomb? – káromkodott.

Amaja belesett az ajtón, s meglátta, ahogy a Vadász az összes gombot végignyomkodja, kivéve persze egyet. Erőt vett magán, belépett a helyiségbe, s megnyomta a gombot, ami lehúzta a vécét. Szúrós szemeket vetett a férfire, aki elhúzta a száját.

– Csodálatos! – ironizált egyetlen köszönöm nélkül. Kivett a kabátzsebéből egy laposüveget, és meghúzta.

Amaja értetlenül állt előtte.

– Nem ölsz meg?

– Minek ölnélek? – A laposüveggel kezében előremutatott, ugyanis az előtérben megjelent néhány fekete ruhás alak. Arcukat fekete kendő, maszk takarta, amiből egyedül sötét, mandulaszemük látszott ki. – Ellenben őket rohadtul kicsinálom. Maradj mögöttem, ha nem akarod itt hagyni a fogad!

– Tessék? – tört ki Amajából az értetlenség, de már nem kapott választ. A férfi határozottan kilépett a folyosóra, egyenesen Amaja elé.

Közben a három, feketébe öltözött fickó kihúzta a hátára felszerelt tokból kardját, botját, s felvette a támadóállást.

A Vadász sem volt rest. Azonnal két kés repült a levegőbe. Azok közül az egyik a nindzsának öltözött férfiak egyikének szívébe fúródott. A másik nindzsa elhajolt a kés elől, megforgatta botját, s azonnal a Vadász orrába vágta. Amaja legnagyobb meglepetésére a férfi röhögve kérdezte:

– Csak ennyit tudsz? – Megragadta a botot, amivel közelebb húzta magához, majd lefejelte a feketébe öltözött alakot. A másik nindzsa kardját magasra emelte, hogy azzal sújtson a Vadászra. De a férfi mormogott valamit az orra alatt, amitől a ráemelt penge megannyi fekete pillangóvá változott.

Amaja nem hitt a szemének, ahogy a pillangók felszálltak, és szétterjedtek a kis előtérben. Az ismét támadóállásba helyezkedő nindzsa összeütötte két tenyerét, ettől tűzgolyó keletkezett köztük, amit egyenesen Amaja felé irányított. A lány megérezte a súlyos testet, mely a földre húzta őt.

A Vadász ott térdelt fölötte, miközben ő elterült a padlón. Csak bámulta a kivarrt férfit, akinek a feje fölött elsüvített a tűzgolyó. A lövés kiütötte a vonat falát. A levegő beszökött a résen, s megvadult oroszlánként marcangolta őket. Mindkettejük haja az arcukba borult, fülükben süvített a hangos szél.

Amaja nem gondolkozhatott sokáig, ugyanis indákat érzett a bokája köré tekeredni, melyek elhúzták őt a Vadász alól. Hangosan felsikoltott. Nem hitt a szemének, amikor meglátta, hogy támadója karja változott át fekete növénnyé, s azzal húzta őt a földön.

A Vádász nem teketóriázott. Kabátja alól rövid kard került elő, amivel suhintott egyet, s elvágta a férfi inda-karját. A Vádász vállon ragadta a növénykarút, s hozzávágta a falhoz. Szemkápráztató gyorsasággal magára kapta karmos kesztyűjét, amivel elmetszette a falhoz szorított nindzsa torkát. Ismét vér borított be mindent, de a férfi nem állt le. Felemás tekintetét az egyetlen, még élő támadó felé fordította, aki felemelt karddal már Amajánál járt. A Vadász mormogott valamit az orra alatt, amitől kiszakadt a mosdóajtóként funkcionáló panel, és elsodorta a férfit.

A Vadász magasra emelte kezét, mozdulataival ő irányította a panel mozgását. A szemközti falnak nyomta a nindzsát, majd még egyszer és még egyszer odapasszírozta. El is mosolyodott ettől, miközben ellenfele a csata hevében hangosan felüvöltött. Próbálta távol tartani magától a panelt, de az újra és újra nekifeszült, összetörte tagjait.

Amikor a Vadász megunta a kegyetlenkedést, fordított a levegőben lévő panelen, hogy az a vonat padlójával vízszintesbe kerüljön. A panel ismét megindult, azzal a céllal, hogy elválassza a nindzsa fejét a törzsétől. A Vadász áldozata újabb hangos csatakiáltással bukfencezett ki a feléje közeledő panel elől, és egy ugrással a levegőben termett. Amaja alig hitt a szemének, amikor a nindzsa dobócsillaggá vált, ami egyenesen a Vadász torka felé suhant. A férfi épphogy elhajolt előle, a csillag megsebezte ugyan a nyakát, de nem tett benne nagy kárt. Kiszáguldott a vonat oldalán tátongó résen.

A Vadász nem teketóriázott, azonnal a hullákhoz lépett. Az egyiknek egy nyakláncot szakított le a nyakából, a másiktól pedig egy gyűrűt vett el. Mindketten olyan fekete füstté váltak, akárcsak nem sokkal korábban Rai, majd kiontott vérükkel együtt semmivé lettek.

– A vonaton nem jött össze, hamarosan máshol próbálkoznak. Sejtéseim szerint Tokióban számíthatunk a következő támadásra, vagy talán még az állomáson.

– Egy tapodtat sem megyek addig, amíg el nem mondod, mi a fene ez az egész! – akadt ki Amaja a történteken. – Az a férfi egy dobócsillaggá változott, a másiknak meg tűzlabda jött ki a kezéből, a harmadik… és az a sok pillangó.

– Gyere már! – ragadta karon a Vadász a lányt, mivel a vonat utasai közül páran a dulakodás zaja miatt megindultak feléjük. Arrébb tessékelte Amaját, gyorsan végighaladtak a sorok között. Egy pillanatig mindenki érdeklődve nézett rájuk, de aztán lesütötték tekintetüket és nem szóltak semmit. Nem is mertek volna, hiszen a Vadász félelmetes egy figura volt.

– Jobb napokon a te fegyvereid is emberek? – halkította le a hangját a lány.

– Mi? Viccelsz? – látta, hogy a lány komolyan gondolja a dolgot. – Dehogy! Az én fegyvereim sima fegyverek. Akiket az előbb láttál, azok bármilyen tárggyá át tudnak változni.

– Bármilyenné? – kérdezte a lány döbbenten. – Még akár sajtreszelővé is? Vagy házzá? Vagy hajóvá? Vagy…

– Igen, a bármi alatt bármit értettem – húzta el a száját a férfi.

– És te is?

– Ez bonyolult – Amaja hitetlen pillantást vetett rá. Megérezte a férfi kezét a hátán, ahogy erélyesen az egyik sornyi székre taszítja őt. Beült az ablakhoz, a Vadász pedig a folyosóhoz közeli székre telepedett.

Amaja úgy érezte, ismét csapdába került, ugyanis a férfi olyan nagy volt abban a kabátban, hogy ismét a falhoz nyomódott. A Vadász hátradöntötte székét, és lehunyta a szemét.

– Nem kéne csinálni valamit? A vonat oldalán egy lyuk tátong, ez biztos feltűnik majd valakinek.

– Éppen azon vagyok, kölyök – morogta neki a férfi. – Jó lenne, ha hagynál koncentrálni. – Ismét behunyta felemás szemét, és elmerült a gondolataiban.

Amaja érezte, ahogy az adrenalin kiürül szervezetéből, és a puszta pánik marad csupán. Meg kell szöknie. Épphogy ez megfogalmazódott benne, kitárult a kabin ajtaja, s belépett rajta egy biztonsági ember. Fekete, gombos öltözéke, szigorú tekintete elárulta, miért van ott. Amaja először azt hitte, felelősségre vonja őket a vonat oldalán tátongó lyuk miatt, de aztán továbbállt.

Szöget ütött a fejébe a gondolat, miszerint rossz helyen ül. Elővette a jegyet, amin az az ülésszám szerepelt, ahol éppen helyet foglalt. Döbbenten nézett a Vadászra, aki hamiskás mosolyt megengedve magának így szólt:

– Üdvözöllek világunkban, kislány. – Amaja szája magától nyílt résnyire, de nem jött ki hang a torkán. Két keze közé temette arcát, hányinger gyötörte őt.

– Ugye nem fogsz iderókázni? – kérdezte a férfi. – A helyzet iróniája lenne – vigyorgott a saját poénján, amit Amaja a legkevésbé értett.

– Válaszokkal tartozol nekem.

– Én aztán nem tartozom neked semmivel. Épségben leszállítalak, aztán elválnak útjaink.

– Leszállítasz? – hüledezett a lány a szóhasználaton. – Nem egy zsák krumpli vagyok!

– De, most az vagy – vont vállat a férfi, miközben lecsavarta a laposüveg tetejét, s ismét belekortyolt. – Szokj hozzá!

– Mi lesz azután? Leszállítasz, hogy aztán… – nyelt nagyot. – Hogy megöljenek?

– Hát te tényleg nem tudsz semmit – csóválta a fejét a férfi, amint a laposüveget kabátja zsebébe rejtette. – Ezek a faszkalapok, akik az imént ránk támadtak, meg a pszichoanyu, akivel azelőtt utazgattál, na, ők akarnak megölni téged. Én csak biztonságos helyre szállítalak, ez a feladatom.

– Rai? – kérdezte a lány, leakadva a pszichoanyus résznél. – Ennek semmi értelme! Miért tette? Miért ült velem vonatra, ha közben meg akart ölni? Miért nem intézett el az út szélén?

– Mert akkor még más volt a parancs – vont vállat a férfi. – A parancsok változnak.

– Akkor van okom félni tőled is – mondta Amaja, s közelebb húzódott az ablakhoz. A Vadász elmosolyodott, látszólag élvezte a lány szekálását.

– Nyugi, még nem, krumplibaba. Majd szólok.

– És kik voltak ők? Akik ránk támadtak?

– Lelketlenek – vonta meg a vállát.

– Ettől nem lettem okosabb.

– Okosabb leszel, amikor megérkezünk úti célunkhoz. Ott majd mindent elmondanak, amit feltétlen tudnod kell. Most elég, ha annyit tudsz, ők a rosszfiúk.

– És te lennél a jófiú? – nevette el magát önkéntelenül a lány. Hitetlenül megcsóválta a fejét. – Igazán kétlem.

– Nem, cicabogár – hajolt hozzá közelebb a férfi, hogy Amaja ismét elmélyedjen felemás tekintetében. – Egy filmes közhellyel élve a legrosszabb rémálmod vagyok. Nem tudsz rólam semmit, és ez jobb is így. Úgyhogy tartogasd a kérdéseidet akkorra, amikor megérkezünk.

– Vérzel – jött a lány szájából önkéntelenül a megállapítás, miközben legszívesebben azt kérdezte volna, hová tartanak. De elterelte figyelmét a férfi nyakából atlétája alá csordogáló, éjfekete vére. Eddig nem látta, hiszen a vágás a folyosó felőli oldalon érte őt.

Amaja keze magától indult meg, hogy letörölje a tetovált bőrre ragadt vércseppeket, de a férfi elhúzódott tőle. A Vadász sok érdekességet rejtett kabátzsebébe, köztük egy kis tégelyt is, amiben fehér krém volt. Káromkodva kente be a sebét, majd eltette a tégelyt.

– Mi ez?

– Gyógyszer – vont vállat a férfi, közölve, amit a lány már amúgy is tudott. Amaja felé sandított, hogy megkérdezze:

– Neked nem kell? Nem sérültél meg? – A lány csak a fejét rázta. – Miért gondoltad, hogy meg akarlak ölni?

– Mert Rai azt mondta, hogy te vagy a Vadász…

– A Vadász? Már évszázadok óta nem hallottam ezt a nevet – nevetett fel a férfi, amitől Amaja vörös szemöldöke az egekig szaladt.

– Akkor milyen néven ismernek?

– Mostanság mindenki Hiénának hív.

– Hiéna mint állat, vagy hiéna mint rossz ember?

– Mit gondolsz? – vigyorgott a Vadász, amitől Amaját kirázta a hideg. Pillantása a férfi fekete köves gyűrűjére vetült, amit eddig a karmos kesztyű miatt nem láthatott. Lesütötte szemét, és így szólt:

– Én Amaja vagyok.

– Pont leszarom. Már meg ne haragudj, de te csak egy munka vagy számomra, és kurvára nem vagyok kíváncsi a nevedre, a személyi számodra, a lábméretedre, meg egyéb nyűgjeidre, krumplibaba.

– Rendben – fonta karba kezét, s kibámult az ablakon. Tudta, hamarosan megérkeznek Sizuokába.

– Most megsértődtél? – döntötte hátra a fejét a férfi.

– Nem. Csak nem tudom, hogy bízhatok-e benned. Raiban bíztam.

– Öreg hiba. Nem tűnt fel, hogy furcsán viselkedik? – kérdezte felvont szemöldökkel.

– Nem – vont vállat a lány. – Mármint voltak furcsaságai. Állandóan teával akart itatni, meg a ruha…

– Most már tudod, hogy aki így viselkedik, azzal nem szabad szóba állni, még ha cukorkával is csalogat magához, kislány – röhögött a saját poénján, majd elkomorult. – A lelketlenek nagyon jó színészek, bárki és bármi alakját fel tudják venni, mesterien leutánozzák őket. De vannak dolgok, amiket nem értenek. Ott van például a vicc vagy az irónia. Az emberi szokásokba kapaszkodnak, és gyakran túltolják őket.

– Úgy, mint Rai a teával. Megvett vagy nyolcfélét nekem.

– Pontosan.

– És honnan tudjam, hogy te nem ilyen vagy? – A férfi arcán széles, keserű mosoly húzódott végig a kérdéstől. – Elvégre neked is vannak szokásaid.

– Azt hiszed, ennyi idő alatt kiismertél?

– Mi van abban az üvegben? – biccentett állával a férfi zsebében lapuló laposüveg felé.

– Az, amihez neked kurvára semmi közöd. Szart se tudsz rólam, és ez rövidke utazásunk során így is fog maradni.

– Hová is megyünk? – kérdezte a lány, kihasználva, hogy szóba került az utazás.

– Tokióba, a repülőtérre. Onnan meg Budapestre.

– Hogy hová? Milyen est?

– Nem est, hanem Pest. Ne légy hülye, krumplibaba! A suliban nem tanítottak földrajzot?

– De, csakhogy az a fura Pest kimaradt.

– Budapest Magyarország fővárosa – mondta a férfi, de továbbra is értetlenség csillogott a lány szemében. – Elég, ha annyit tudsz, hogy Európában van – legyintett megadóan.

– Európa! Párizs! Mindig is szerettem volna eljutni oda! – lelkesült fel Amaja.

– Ja, csakhogy Európa rohadtul nem csak Párizsból áll. Párizs egy pöcegödör, már meg ne haragudj. De ha az neked bejön, akkor Budapest is be fog.

– És mi van ott?

– Az iskola, ahová járni fogsz.

– Nem azért, de nekem van már iskolám – ráncolta homlokát a lány.

– Ja, az, amit nem olyan rég felgyújtottál?

– Honnan…? – jött a döbbent kérdés, amitől Amajának akaratlanul megremegett a szája széle, s megfeszültek izmai.

– A lelketlen, akit te Raiként ismersz, előbb ért oda, mint én. Ha tíz perccel később érkezik, én viszlek magammal. Tulajdonképpen már akkor el kellett volna hoznom téged, amikor betöltötted a tizenhatot. Csak nem találtalak. Jól eldugtak előlem, éppen a ki-be-baszott Japánba.

– Látszik, hogy még sosem voltál nálunk – tette hozzá a lány, karba font kézzel.

– Ennyire nyilvánvaló?

– Nem tiszteled a kultúránk, többszörösen megszeged az alapvető etikettet, és még csak egy órát sem töltöttem veled!

– Már megbocsáss, hogy két mészárlás között nem szoktam illemtan-leckéket venni.

– Az alapvető tisztelet az, ami hiányzik belőled. De nem értheted, nem vagy japán.

– Ja, ahogy te sem – jött a férfi epés megjegyzése. Látszólag fájó pontra talált, mivel Amaja a beszélgetést lezárva az ablak felé fordult, hogy azon kibámulva nézze végig, ahogy a vonat begördül az állomásra.

3. fejezet

Tokió

Amaja és a Vadász szótlanul szállt le a vonatról. A sizuokai állomás fényei beragyogták a fehér épületet. Tokió onnan egyszerre tűnt közelinek és távolinak.

A Vadász a parkoló felé vette az irányt. Amaját egy padra parancsolta, amíg ő elindult az autók között kutakodni. A pad mellett nem sokkal taxi tábla állt, ahol férfiak dohányoztak. A lány félhangosan megjegyezte magában japánul, hogy jó lenne, ha a Vadász sietne már. Ezt meghallva az egyik dohányzó feléje fordult:

– Oi, Kicune! Ii ko dazo. Ore no kimocsi kidzuitekureru?[1] – jött a kérdés, mire a lány zavartan füle mögé tűrte haját. A férfi már ott támasztotta mellette a taxi táblát, s továbbra is nyugodtan fújta a füstöt.

– Dzsúroku sai noyo... vatashi…[2] – válaszolta. Ebben a pillanatban gördült oda a Vadász egy fekete autóval. Lehúzott ablaküvegén keresztül kikiabált a férfinak:

– Ha még egyszer hozzá szólsz, eltöröm a karod! – Mondandóját kedvetlen morgással tette hatásosabbá.

Amaja felpattant, és beült az autóba, egyenesen a Vadász mellé. A dohányzó férfi valószínűleg nem beszélt angolul, de nyelvtudás nélkül is érthette, amit a férfi mondott. Legalábbis arckifejezése erről árulkodott.

– Mit mondtál neki? – kérdezte a Vadász, amint gázt adott, és elhajtott a dohányzók mellett.

– Hogy még csak tizenhat vagyok.

– És?

– Japánban huszonegy évesen leszek felnőtt.

– A mi törvényeink szerint nem. Szokj hozzá, hogy azon a napon, amikor betöltötted a tizenhatot, felnőttél. – Amaja izgatottan fészkelődött a helyén. Megigazította felcsúszott szoknyáját, s ismét úgy érezte magát a férfi közelében, mint találkozásukkor, a panelnek passzírozódva.

– Ja, és nem ártana mellőzni ezeket a kihívó ruhákat.

– De hisz ez zárt! – kapott galléros pólójához.

– Az igen, de a szoknyácska nem sokat takar, főleg, ha a nyakadba csúszik.

– Ilyen az iskolai viseletünk! – Amaja nem értette, mi baja a ruhával.

– Ja, ez semmi. Hallottam, milyen beteg dolgai vannak a japánoknak – csóválta a fejét, amint ráfordult a Tokióba vezető autóútra.

– Nem is tudtam, hogy van kutyád – nyúlt a lány a tükörről lelógó kis műanyag tartó felé, amiben egy siba inu képe volt.

– Hát én sem – jegyezte meg a férfi. Amajának ekkor esett le, hogy a kocsit, amiben ült, eltulajdonították.

– Állj meg! – kérte a férfit.

– Rosszul vagy? Jön a róka-móka, vagy mi?

– Te komolyan elloptál egy kocsit?! – fakadt ki.

– Nem, obásan[3] volt a sarki patikából, hogy te is értsd. És ez valójában egy tökhintó, amit a jó tündér varázsolt el neked. Még jó, hogy elloptam! Miért, mire gondoltál, krumplibaba? A tervek szerint hajnalra beérünk Tokióba, ott megalszunk, este meg felülünk a repülőre és irány Budapest.

– Hihetetlen vagy – rázta a fejét Amaja, továbbra is ellenségesen összekulcsolva karját. Tekintetét a kinti sötétségbe fúrta. Legszívesebben elsírta volna magát. Bár Rai – a Vadász elmondása szerint – lelketlen volt, mégis jobban kedvelte őt ennél az illetlen, szabadszájú, félelmetes férfinál. Ezerszer inkább a „pszichoanyut” választotta volna útitársának, mint a Vadászt.

Tokió elbűvölte Amaját. Titkon azért megállapította, jó, hogy nem itt nőtt fel. Akármerre nézett, mindenhol tömeget látott. Ámulatra késztették őt az égig nyúló felhőkarcolók, üvegpaloták, a házakon lógó neontáblák, melyek a reggel eljövetelével lekapcsolódtak.

Többsávos utakon haladtak, míg a Hiéna le nem parkolt az egyik sarkon.

– Miért álltunk meg? – kérdezte Amaja.

– Mert itt egy hotel – mutatott az egyik táblára, ahol japánul és angolul is ott lógott a felirat. – Látod? Ho-tel – szótagolta.

– Ez egy Love hotel – meredt rá Amaja, ismét összefonva melle előtt a karját. A Vadász nem mutatta jelét, hogy értené, mire gondol, ezért így folytatta:

– Ide párok jönnek egy-két órára, maximum egy éjszakára.

– Vagy úgy! – jelent meg széles, kaján mosoly a férfi arcán. – Tehát ez egy autentikus japán kúró-hotel! – röhögött. – Nőt is adnak a szobához, vagy magadnak kell hozni?

– Magadnak kell hozni – válaszolta meg a költői kérdést Amaja, mire a férfi felemás tekintete az arcára siklott. Pajkos fény ült benne, amitől a lány megértette, mire gondol.

– Jaj, nem! – mondta, majd ismét szorosan maga köré húzta karját, mintha ezzel védené magát a férfi éhes tekintetétől.

– Nyugi, cica! Biztonságban vagy, egy ujjal sem érnék hozzád!

– Ezt meg hogy érted? – nyugodott meg, majd kelt ki magából a sértésnek vett kijelentés miatt.

– Higgadj le, különben tüzet fog a tekinteted! – nevetett tovább.

– Úgy értem, hogy nem keverem a munkát a szexszel.

– Még szerencse! Én sem arra vágyok, hogy összeszűrjem a levet egy mosdatlan hobóval – száguldott végig tekintete a férfi rendezetlen küllemén. – Különben is, még csak tizenhat vagyok.

– Mondogasd csak, kislány! Na, megnézzük azt a szexhotelt?

– Nem – rázta a fejét hajthatatlanul, majd kutakodni kezdett a kesztyűtartóban, ahol talált is egy telefont. – Csak van a közelben más hely, ahová mehetünk! – babrált a zárral, de nem tudta feloldani. A férfi kacsintott, amitől a telefon megadta magát, s feloldódott.

– Nem tudom, hogy valaha megszokom-e ezt – sóhajtotta Amaja, majd belemerült a képernyőbe. Talált is egy megfelelőnek tűnő szállást, egy rjokant. Tárcsázta a számot, majd lebeszélte a foglalást. Közben a férfi beindította az autó motorját, s a lány útmutatásának segítségével eljutottak az úti célig.

A rjokan barna épület volt, keleti, sátortetős fajta. Az utca felőli tábla japán felirata mutatta, hová érkeztek. Az utcafront, és a ház előtti kis kert is tele volt buja növényzettel. A házat természetes anyagokból; fából, kőből, bambuszból építették. Barna fa lépcsősor vezetett a tornácra, ahol egy nő söprögetett éppen.

– Irassaimasze! – köszöntötte meghajlással Amaját, aki mosolyogva rápillantott.

– Iratmegsemmisítő – mondta a Vadász gúnyolódva, és a szerepét túljátszva meghajolt, mintha ebből a helyzetből is viccet akarna csinálni.

A fotocellás ajtó felé irányították őket. A lány megállt, hogy megváljon utcai cipőjétől és papucsot vegyen. A bejáratnál fakkos szekrények sorakoztak, a fakk felső részébe a papucsot, míg alulra az utcai cipőt szokták tenni. Míg Amaja átváltotta az utcai cipőjét papucsra, a Hiéna bakancsos lábbal trappolt egészen a recepcióig.

Amaja kikapott az egyik szekrényből egy nagyjából a férfi méretének megfelelő papucsot, és azzal a kezében ment utána, hogy kérdőre vonja:

– Le kell venned a cipődet!

– A faszom nem kéne? – kérdezte a férfi gorombán.

– Momentán nem, csak a cipőd – felelte a lány komolyan.

– Momentán? – mosolyodott el kajánul. – Akkor mégiscsak a Love hotelbe kellett volna mennünk. – Láthatóan élvezte, ahogy Amaja arcszíne hasonlítani kezd haja vöröséhez.

– Na, nem jelentkezel be?

– Te addig vedd át a cipőd! – parancsolt rá a lány, mire a Vadász a szemét forgatva ült le az ajtóhoz közeli padra, hogy teljesítse a kérést.

A recepció barátságos volt, tele japán felirattal és motívummal. Onnan szűkös folyosó nyílt, melyen fehér, papírvékony tolóajtók sorakoztak, amiken vízszintesen és függőlegesen is barna bambusz futott végig, négyzeteket hozva létre az anyagon. Ezeket a falakat elhúzva jutottak be a szobákba. A furcsa pár szobájában is természetes anyagok és minták uralkodtak. Tatami volt a földön, futon szépen bevetve. A sarokban egy kis, alacsony asztal, körülötte párnák hevertek. A kilátás az udvarra nézett, melyet megannyi növény, csobogó vízesés, mesterséges patak jellemzett.

A Vadász a szoba közepére állt. Majdnem olyan magas volt, hogy feje a plafont súrolta. Közben Amaja még a recepcióssal társalgott arról, milyen ételek közül lehet rendelni. Amint ez megtörtént, kettesben hagyták őket.

– Keleti kényelem – mondta a férfi, csípőre vágott kézzel.

– A melletted lévő az én szobám, a fürdő közös – mondta Amaja, behajtva maga mögött a tolóajtót, majd a bal oldali fal nyílásán keresztül átlépett a másik szobába. Az sokkal kisebb volt. A Vadászé ugyanis a nappalit és a férfi szobáját is magába foglalta. Abból nyílt jobbra a fürdő, balra Amaja szobája.

Miközben a lány körbejárta a helyiségeket, a Hiéna az alacsony asztalhoz telepedett, jobb híján a párnán helyezkedett el, törökülésben. Kabátjából zacskónyi fekete port húzott elő, amiből az asztalra szórt egy keveset. Elővett a zsebéből egy plasztikkártyát, annak oldalával a porba túrt, mintha apróbb darabokra akarná törni a szemcséket. Majd két csíkot formált. Összegöngyölt egyet a helyi papírpénzből, és felszívta vele a port. Amint ezzel megvolt, összeszorította orrcimpáját, és széles vigyorral arcán megjegyezte:

– Gondolom, ez is tiszteletlenség. – A lány nem felelt, csak karba font kézzel állt, értetlenül bámulta őt és a kezében lévő papírpénzt. – Érik már a fenekelés, mi?

– Mi az? Valami drog? – kérdezte Amaja visszatetszéssel szemében.

– Úgy is mondhatjuk – vont vállat a férfi. – Fekete denevérvirágból készül, neked méreg, én szétcsapom tőle magam.

– Ez volt a kulacsodban is? – kérdezte a lány.

– Igen, csak folyékony és nem porított formában. Okos kislány – bólintott elismerően.

– Mire kell ez neked? – kérdezte a lány, mire sajnálkozás csillant meg barna szemében.

– Ne nézz így rám! Kurvára nincs szükségem egy újabb csajra, aki meg akar menteni. Bár az elveszett fekete bárány, a rosszfiú, aki majd a lányért megváltozik, na persze… szerepe mindig bejön a csajoknál, ha éppen kósza numerára vágyom. De téged nem akarlak megdönteni, úgyhogy hanyagold ezt a nézést! Köszönöm szépen, jól vagyok.

– Én csak… – hallgatott el a lány. – Nem akarom, hogy kicsináld magad azelőtt, hogy célba érnénk.

– Milyen őszinte! – vigyorodott el a férfi. – Ha a nálam lévő összes denevérvirág-port is magamba szippantanám, akkor sem tudna kifektetni, úgyhogy ne aggódj. Inkább pihenj le, vagy tégy, amit akarsz! Csak hagyj engem beállni a szertől! – nyúlt el a futonon.

– Megyek, megfürdök – jelentette ki a lány.

– A szobádban találsz ruhát – tette hozzá a férfi, miközben láthatóan élvezte a szer hatását. Amaja tudta, már hatott is az anyag.

Belépett a szobába, ahol meglátta, hogy valóban ruhák sorakoznak a futonra kikészítve. Az előbb még nem voltak ott.

– Sosem fogom megszokni – sóhajtotta, miközben lehajolt, s a kezébe vette a kihívóbbnál kihívóbb öltözeteket. – A fene! – káromkodott félhangosan. Maga is meglepődött ezen, hiszen még soha nem káromkodott. Tudta, a férfi ennyi idő után is rossz hatással van rá.

– Talán nem tetszik? – jött a kérdés a fal túloldaláról.

– Túl kihívó az ízlésemnek. – A ruhák átalakultak, s olyan darabok lettek belőlük, amelyek már kényelmesebbdeknek ígérkeztek.

– Ne fáradj! – csapta le a fekvőhelyére a kezében lévő ruhát. – Úgysem veszem fel.

– Félsz, hogy amilyen gyorsan megjelentek, olyan gyorsan el is tűnnek, mi? – kérdezte a Vadász. Hangján érződött, hogy vigyorog. Amajának nem tetszett, hogy ilyen könnyedén olvas a gondolataiban. A szekrényben talált egy egyrétegű, nyári kimonót, egy jukatát. Annak társaságában vonult el a földön fetrengő férfi mellett, egyenesen a fürdőszobába.

Ahogy az egész házban, ott is kellemes hangulat, illat, természetes anyagokból készült berendezés fogadta őt. A falra ukijoe, vagyis japán, zöld erdő volt festve. Becsukta maga mögött az ajtót, a dézsába, mely a fürdő nagy részét elfoglalta, friss meleg vizet engedett. Bambuszból készült csövön folyt bele a víz.

Amaja többször is megbizonyosodott arról, hogy jól bezárta maga mögött az ajtót, amikor levette magáról ruháit. A japán fürdési etikett szerint először lezuhanyozott a kád mellett, és alaposan megmosta magát szappannal. A fürdőszoba lejtése miatt a víz könnyedén távozott. Amint úgy érezte, kellően megtisztálkodott, belemerült a kádba. Teleengedte a dézsát, jólesett neki megmerítkezni a vízben, melynek melegsége elringatta őt.