Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Feri Lainšček

Nedotakljivi: Mit o Ciganih

Mladinska Knjiga, 2007

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Gállos Orsolya

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978 963 551 226 3

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2007 by Feri Lainšček

© Hungarian translation 2025, Gállos Orsolya

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Ha emlék nélkül halunk meg,

hova lesz a bánat?

Annak idején anyám azt mondta,

most egyedül jövök vissza.

(Feri Lainšček)

A MÍTOSZ

Amikor a foglárnak átadták Jesua ben Miriamot, akit később Jézusként emlegettek, hogy keresztre feszítse, mert szidalmazta a római császárt, két katonát elküldtek négy darab szögért. Az volt a szokás, hogy minden megfeszítetthez nyolcvan krajcárt adtak szögre. A két katona elment a kocsmába, és a pénz felét borra költötte, amit görögök árultak ez idő tájt Jeruzsálemben. Késő délután volt már, amikor eszükbe jutottak a szögek, és hogy vissza kell menniük a laktanyába. Kirohantak a kocsmából, bementek az első kovácshoz, és nógatni kezdték, hogy készítse el nekik a szögeket féláron.

– Feleségem van, és gyerekeim – suttogta a kovács, aki zsidó volt. – Ezen az áron csak négy kis szöget készíthetek – magyarázkodott.

– Hallgass, és csinálj négy nagy szöget! – ordították a katonák, és nyomatékul levágták, majd a tűzbe dobták a kovács szakállát. A rémült kovács a tűz mellé ült, és hozzálátott a szögek kovácsolásához. A két katona segített neki a fújtatónál, és egyre győzködte: – Vigyázz, hogy a szögek valóban nagyok és erősek legyenek, mert ezekkel fogjuk hajnalban keresztre feszíteni Jesua ben Miriamot.

Amikor a kovács meghallotta az elítélt nevét, a keze a kalapáccsal megállt a levegőben.

– Nem csinálhatom meg azokat a szögeket, amelyekkel Jesua ben Miriamot fogjátok megfeszíteni – rázta a fejét a kovács, és elhúzódott a tűz mellől. – Nem tudom megtenni – hajtogatta. A feldühödött katonák dárdástól kifutottak a műhelyből.

A nap már a hegyek mögé bukott, és a két katonának sietnie kellett. Más kovácshoz futottak, egy szírhez, és berontottak a műhelyébe. Dárdáikról vér csöpögött, jelezvén, hogy nem ismernek irgalmat.

A szír a tűz mögé húzódott, és beledobta súlyos kalapácsát. Erre a két katona harciasan meglóbálta fegyverét, és kivégezte a kovácsot.

Mégsem kerültek ki a csávából. Ha nem isszák el a negyven krajcárt, visszatérhettek volna a laktanyába, sőt talán elmondhatták volna őszintén, hogy mi történt velük, sőt talán Jesua életét is megmenthették volna, így viszont kereshettek tovább. Keresztülfutottak Jeruzsálem kapuján, ahol véletlenül találkoztak egy cigánnyal, aki éppen a sátrát állította fel, és az üllőt helyezte el. A két római hozzálépett véres dárdájával, letették a negyven krajcárt, és ráparancsoltak, hogy tüstént készítsen négy nagy szöget. A cigány elvette a pénzt, és lassan munkához látott.

A katonák türelmetlenül toporogtak a tűz körül, szemmel tartották a cigányt, és még forrón kikapták a kezéből a szögeket. Amikor már három nagy szöget elraktak a tarsolyukba, és a cigány hozzálátott a negyedikhez, elfogyott a türelmük. Fülükben visszhangzottak a korábban megölt két ember szavai, és kérlelni kezdték a cigányt, hogy ne csinálja meg a keresztre feszítéshez szükséges szögeket.

– Köszönjük, cigány, elég lesz – mondták, majd elbúcsúztak. – Jesua ben Miriamot holnap három szöggel fogjuk megfeszíteni…

Jeruzsálemre éjszaka borult.

* * *

A cigány lassan kikovácsolta a negyedik szöget, és örült a pénznek, amit zsebre vágott, mielőtt még munkához látott. Amikor már-már kész lett volna, vizet öntött a forró vasra, ami egy pillanat alatt elpárolgott, a szög pedig ott hevert izzón és forrón, ahogy a tűzben tartotta. Megint leöntötte, de a szög izzott tovább, mintha a vas eleven, vérző test volna, amelyből tűz sugárzik. A cigány már minden vizét elhasználta, de a szög még mindig izzott, és messze, a sivatagig bevilágította a környéket. A minden ízében rémült kovács szedte a sátorfáját, minden holmiját a szamarára rakta, és futásnak eredt.

Fáradt, rémült és magányos vándorként csak éjfélkor verte fel újra a sátrát a magas homokdombok között. Meztelen lába nyomában viszont újra ott hevert a szög, amiről úgy vélte, hogy otthagyta Jeruzsálem kapujában. A cigány a környékbeli kutakból vizet hozott, és megpróbálta eloltani a szög izzását. Már az összes kút kiapadt, de a szög még mindig izzott. Erre a cigány észbe kapott, és szamarával tovább menekült a sivatagban, mígnem fényes nappal egy faluban állt meg. Egy arab lépett hozzá, és megkérdezte, megjavítaná-e a kocsikereke abroncsát. A cigánynak már nem volt ereje, hogy tüzet rakjon és felállítsa az üllőt, fogta hát az izzó szöget, és abból verte ki a kerék abroncsát. Csoda történt, és az arab elhajtott a kijavított kocsival. A cigány is útnak indult anélkül, hogy körülnézett volna. Minden, ami történt vele, különös és érthetetlen volt, az izzó szög a nyomában járt egészen Damaszkuszig, ahol az emberek közé vegyülve próbált elbújni előle. Persze ez sem segített. Az izzó szög lett a sorsa.

Sok év eltelt már azóta, a szög időnként mégis megjelenik annak a férfinak az utódai sátrában, aki a szögeket készítette Jesua ben Miriam megfeszítéséhez. Amikor megjelenik a szög, a cigányok elmenekülnek. Így költöznek a föld egyik sarkából a másikba. Ezért feszítették meg a később Jézusnak nevezett Jesua ben Miriamot csak három szöggel, és a negyedik még mindig úton van a föld egyik sarkából a másikba.

A VALÓSÁG

Nagyapám, Jorga Mirga

Lutvijánk hívnak, a nevem Belmondo aus Shangkai Gav, és most már tudom, hogy a vezetéknevem hibás. Igazából Belmondónak hívtak, az aus nem azt jelenti, hogy gróf, hanem németül annyit tesz, hogy honnan származik valaki. Shangkai Gav pedig régóta fennáll. Isten a tanúm, hogy nem tettem jól, amikor eldobtam az apai nevemet, hiszen Ujaš Mirga valóban nem volt az apám, ellenben jó tolvaj volt. Isten tudja, hogy nem egyedül csináltam, ő csak a bakst gyertyát tartotta nekem, ezt a huncut cigány varázseszközt, ezért nem vállalom a teljes felelősséget.

Felelős pedig van több is. Annyi, mint a hajam szála. Megszámlálhatatlan. Ráadásul a felelősséget sohasem lehet pontosan megállapítani, mivel az nem a testben, hanem a lélekben lakozik – a lélekkel pedig tudjuk, mi a helyzet. Az egyetlen, aki valaha azt állította, hogy a léleknek súlya van, Sándor Csaba volt, a Mali Panonból való kupec, aki a vágásra szánt disznóknál kiszámította, hogy a kiadott lélek öt kilót nyom. A megboldogult Csaba, aki – Isten bocsássa meg neki – kupec volt, s akinek nem hitt senki sem, amit itt sem veszünk számításba. Ahogy nekem sem számít már semmi, kivéve talán ezt az én cigányvallomásomat, amit itt suttogok el a síkság közepén, Lainšček Ferinek, a köztünk Csukarának hívott fehér úrnak.

Azért neki, mert soha sem ügyész, sem bíró nem akart lenni.

Ő volt az egyetlen gádzsó, akivel hosszú utam során találkoztam, aki ismert egy olyan titkot, amit nem tudhatunk meg az emberektől, és szavakkal sem lehet kifejezni. Csak azoknak adatott meg, akik ismerik a rejtélyt.

Te pedig birtokoltad, ahogy a szem birtokosa a látásnak, a fül a hallásnak, a szív pedig a szeretetnek. Többet jelent a titok tehát másnak, mint önmagadnak – ez is a titok része, amit senki sem tud számunkra megvilágítani, mert az csak feltárulhat a számunkra. Vagy sohasem tárul fel… Mivel nem láthatjuk, ki sem érdemelhetjük… Hogy ismerhetném én, egy közönséges cigány, hiszen nem az én gondom, hogy mi történik azokkal, akik nem a mieink. Így is elég köztünk az élősködő, itt hemzsegnek körülöttünk vak kukac módjára, nem tudni, honnan jöttek és hova tartanak. Látod, számomra ez az első kérdés, amire emlékszem, és valószínűleg ez marad az utolsó is. Nem tudom egyébként, hány éves lehettem, mert senki sem tartotta számon, mint ahogy azt sem tudom, hol történt mindez, mert annak a puszta vidéknek valószínűleg neve sem volt, de ma is érzem, hogy ott akadt el akkor az utam. Ez az örökös út. Hiszen egész idő alatt úton vagyunk, suhant át rajtam, de soha senki sem mondta meg, hogy elmenőben vagyunk-e vagy visszatérőben, és mindenki úgy tett, mint akit ez nem is érdekel.

Összevissza álltak ott a házak, hat ökörrel sem lehetett onnan elvontatni az embereket, füst szállt fel épített tűzhelyükből, a kerítések mögött kutyák ugattak, éberen őrizték területüket, s az emberek kullancs módjára ragaszkodtak mindehhez. Udvaruk szagához, asszonyaik virágillatához, a férfiaknak a szilvapálinka és a tehéntej szagához. Mi mindig közömbösen mentünk el mellettük – ez idegen, nemszeretett, megvetett, sem túl nyugtalan, sem túl szomorú, néha betegesen fáradt emberek mellett.

Mintha valójában az út volna az igazi hazánk.

Pedig másról volt szó.

Egy idő után ezért kellett megkérdeznem: „Honnan jöttünk?”

Szépanyám, Phirav Pao, akkor még fiatal asszony, tetvészkedés közben lázasan vakarózva – „Mi? – kérdezett vissza fintorogva, mintha valami hallatlan kérdésre válaszolna. – Ujaš papa időnként azt mondta, hogy Hosszúfaluból származunk – felelte szépanyám vállvonogatva. – Mondott ő sok mindent, némelyikért meg is verekedett – sóhajtott szépanyám –, aztán csak füst maradt utána.”