Kiss Ottó

A Kék Oroszlán bezár

Copyright © Kiss Ottó, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

ISBN 978-963-543-246-2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Szerkesztette: Bedecs László

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borítóterv: Baranyai (b) András

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Szávó udvara

Vasárnap reggel Ilke néni kiáltozására ébredtem. A kertben állt, a virágok között, és azt hajtogatta, hogy meg fog halni. Mindenki meg fog halni, drága Ilke néni, gondoltam, és kinyitottam az ablakot. Az arcomba ömlött a meleg.

Huszonnégy éve nem aludtam ebben a házban. Senki sem lakott itt, mióta elköltöztünk. Az utcai akácokat kivágták, csemetéket ültettek a helyükre. Mintha a fákkal együtt az épület is összement volna, legalábbis úgy éreztem, amikor előző este megláttam a házat.

A szobám falát fénykorukat vesztett együttesek fotói díszítették, King Crimson, Nazareth, Jethro Tull, a vakolat itt-ott lehullott, a Mekalor 629-es olajkályha csöve kifordult a falból. Állítólag bizonyos Ráczék, akik bérlik a földünket, ügyelnek a házra, füvet nyírnak és néha takarítanak is. Az udvar tényleg elég gondozottnak tűnt, a bukszusokon csak néhány friss hajtás nőtt túl a szögletesre vágott formán, és a füvet is csak tíz-tizenöt centi magasnak ítéltem. A szomszéd kertre nyíló ablak nehezen mozdult, akár az ajtó előző este, mintha a nyílások még az épületnél is jobban összementek volna.

Mi történt, Ilke néni, kérdeztem.

Megszúrtam a kezemet egy rózsatövissel, és pont a csuklómnál, mondta.

Ilke néni legalább ötven kilót hízott, mióta, több mint két évtizede, nem láttam. Úgy állt ott a virágoskertben, bokáig érő szoknyában, lepkemintás ingben, akár valami rettenetes angyal. Kérdésemre olyan természetesen adta a választ, mintha tegnap találkoztunk volna utoljára. Akkor még nem tudtam, miért.

Be kell kenni jóddal, mondtam neki, aztán próbáltam meggyőzni, hogy egy kis szúrásba még senki se halt bele. Csak közben fogtam fel, mit is beszélek. A férje, Lauri bácsi, huszonhat éve, két évvel azelőtt, hogy elköltöztünk innen, vérmérgezést kapott egy jelentéktelennek tűnő balesetben. Futott az udvaron, nem tudni, mi okból, egyedül futott az udvaron, megbotlott és nekiesett az olajos fakapunak. Szálka fúródott a csuklójába, nem vette komolyan.

Értelmetlen halál, mondtam néhány héttel később Dombó Petinek.

A halál mindig értelmetlen, felelte.

Tizenkét évesek voltunk.

Elpróbáltam az életemet, szép lesz, mint Zorróé, néztem rá később, aztán feltettem a fekete álarcot.

Dombó Petivel akkor beszéltünk utoljára a halálról. Szávó udvarán álltunk, ami tulajdonképpen Lauriék hátsó udvara, csak mi, Dombó Peti, Lauri bácsi és én hívtuk Szávó udvarának.

Ilke néni és Lauri bácsi fia, Szávó, mindössze három hónapot élt. Petivel soha nem láttuk, de az ötlettel, hogy Szávó udvarának nevezzük el a ház mögötti részt, mégis mi álltunk elő.

Amikor Lauri bácsi megmutatta nekünk a temetőben a borostyánnal benőtt kis sírhelyet, elhatároztuk, megtesszük a halál ellen, ami tőlünk telik. Másnap, vasárnap délelőtt elmondtuk neki a tervet. Lauri bácsi mosolygott, kivette a szájából a gyufaszálat, megsimogatta a fejünket, bólintott, és azt mondta: Szávó udvara megmutatja az igazságot. Aztán hozzátette: ha nem is az igazságot, de valami olyat, amit más nem tud mutatni. „Ebben az udvarban, fiúk, mindennek meg kell történnie, mindennek, ami Szávóval nem történhetett meg.”

Lauri bácsival megegyeztünk, hogy Szávó udvara hármunk titka marad, a feleségének nem szólunk róla. Ha jól számolom, tízévesek voltunk akkor.

Ki akartam menni Ilke nénihez, hogy megnézzem a kezét, de már nem volt a virágoskertben. Nyoma veszett: elillant, elpárolgott, felszívódott, szétfoszlott, megsemmisült. Vagy csak egyszerűen bement a házba.

Behajtottam az ablakot, felvettem a farmert és a pólót. Aznap éjjel is meztelenül aludtam, mint általában meleg nyári éjszakákon. Az járt a fejemben, hogy el kellene mennem Dombó Petihez. Pesti indulásom előtt telefonon megígértem neki, hogy szombat este, legkésőbb vasárnap délelőtt mindenképpen meglátogatom. Huszonnégy éve kölcsönadtam neki a focicipőmet, úgy éreztem, ideje személyesen is rákérdezni.

Még egyszer kinéztem az ablakon, hátha visszajött Ilke néni. Nem volt ott, csak egy fehér pöttyös, piros műanyag labdát láttam a rózsabokor alatt. Dombó Peti és a focicipő még várhat néhány percet, döntöttem, aztán megkerültem a házat, és bementem Ilke néniék virágoskertjébe. A labda lyukas volt, mégis felvettem, dekáztam vele néhányat, aztán csüddel rúgtam bele egy egészségeset. Na jó: borzalmas rúgás volt. A lábszárammal találtam el.

Gyerekkoromban történt velem ilyen utoljára.

Körbenéztem, látta-e valaki.

Senki.

Megnyugodtam kicsit.

A labda Szávó udvarában landolt. Előbb telibe kapta a nagy eperfa törzsét, csattant rajta, leesett, és beleragadt a sárba. Elindultam, hogy megkeressem.

Lauri bácsi azután, hogy elneveztük az udvart, ott tanított minket vasárnap délelőttönként az életre. Ez az élet, fiúk, mondta Szávó udvarában, bólogatott, aztán mindig valami trükköt mutatott. Szívesen voltunk együtt vele, csak a nagy eperfa tövéhez nem szerettünk menni, ott egy-egy kiadósabb eső után napokig nem száradt fel a föld.

Sárból sok mindent lehet csinálni, mondta nem sokkal azután, hogy visszaértünk a temetőből. A nagy eperfa alatt állt és bólogatott. „Tudjátok, fiúk, sárból egész világot lehet teremteni. Itt van például a kukumbáré. A kukumbárét úgy készítjük, hogy a képlékeny agyaghoz hasonlatos sárgolyót ellapítjuk a tenyerünkben.”

Lauri bácsi megpaskolta a képlékeny agyaghoz hasonlatos sárgolyót a tenyerében, és elénk tartotta.

Ez az élet, fiúk, mondta.

Bólintottunk.

Meg a kukumbáré, bólintott ő is.

„Az ellapított sárgolyó szélére falat hajlítunk, hogy hasonlatos legyen egy csirkeitatóhoz. Középen az alját egészen elvékonyítjuk, annyira, hogy ha végighúzzuk rajta a mutatóujjunkat, csiklandozza a tenyerünket. Ez pedig a következőképpen történik.”

Lauri bácsi megsimította mutatóujjával a vékony sárréteget, és nevetett.

Erre Dombó Peti is nevetett.

Én is nevettem.

Akkor Lauri bácsi abbahagyta a nevetést, és mi is abbahagytuk.

Ez az élet, fiúk, mondta Lauri bácsi. Bólogatott kicsit, aztán a szájához emelte a sárcsomót. „Már csak bele kell köpni egy jó nagyot, ez a lélek miatt van, aztán lehet a földhöz vágni, de még jobb, ha egy járdalaphoz. Ha a kukumbárét jól készítjük, akkorát szól, mint az ősrobbanás.”

Lauri bácsi beleköpött a sárkupacba, és teljes erejét összeszedve a repedezett járdalaphoz vágta. Aztán rövid ideig tűnődött, és azt mondta, hogy bizonyára differencia volt a dobással. A szerkezet ugyanis nem durrant, még csak nem is pukkant.

Miközben felfejtette a járdalapról az ellapult sárdarabot, hozzátette, hogy néha van az életben olyan művelet, amely elsőre nem nyújt sikerélményt. Aztán ismét csirkeitató formát készített a sárból, jó nagyot beleköpött a lélek miatt, és megint a járdához vágta.

Azután, hogy Lauri bácsinak sikerült az ősrobbanás, csak ritkán mentünk az udvar sáros részére, az eperfa alá. Általában a szárazságtól repedezett földrészen voltunk, amit Dombó Peti Európának nevezett. Többször mondtam neki, hogy ilyen már van, mi is ott élünk, Európában. Peti erre csak bólogatott, tudja ő, mondta, aztán mindig elmagyarázta, hogy a kettő nem ugyanaz. Az eperfán kívüli rész nem az az Európa, amiről én beszélek, az eperfán kívüli rész Szávó udvarának európai része. Bólogattam én is, mint aki érti. Azután ott, ebben az Európában folyt vasárnaponként a játék.

Még azon a délelőttön, amikor Lauri bácsi megteremtette a világot, biztatott minket felhőtlen élvezetekre, veszekedésre, dulakodásra, verekedésre, háborúra, egymás fojtogatására és megalázására, de hogy gyűlölet nélkül egyiket se tudtuk elvárható szinten kivitelezni, megsimította a fejünket, bólintott, és bemutatta a szabadság érzését.

Bemutatom nektek a szabadság érzését, mondta.

„Mert érzése van neki, de szabadság, az nincsen. Az is csak olyan, mint a darázseregetés. Azt hisszük, hogy lehetséges, közben meg lófaszt.”

A mondat végét kicsit elharapta, tűnődött egy ideig, ránk nézett, végül is Szávó udvarában meg lehet próbálni, mondta, aztán a mutatóujját az ég felé tartva magyarázni kezdett.

„A darázseregetés a következőképpen történik. A kis Szávó lát például egy darazsat az orgonabokron.” Lauri bácsi ekkor az orgonabokor felé mutatott. Megvárta, míg mindketten a jelzett irányba fordulunk, csak aztán folytatta.

„Erre a kis Szávó bemegy a házba cérnáért, és persze keres egy papírdobozt is.”

Lauri bácsi felment a falépcsőn, kihozott egy üres babapiskótás dobozt a házból, a tetejét az egyik, az alját a másik kezében tartva meggörnyedt, majd az orgonabokor felé araszolt.

Mi mögötte lopakodtunk.

Lauri bácsi a bokor közelében lassan kiegyenesítette derekát, aztán hirtelen összecsapta a babapiskótás dobozt.

Megvan, fordult hátra, felénk, és most már teljesen kihúzta magát.

Akkor mi is kihúztuk magunkat.

Lauri bácsi megrázta a papírdobozt, haha, fiúk, mondta elégedetten, száját összeszorítva bólintott egy nagyot, aztán megkért minket, hogy jól figyeljük meg a műveletek sorrendjét, mert többször nem mutatja meg. És ez később is így volt, Lauri bácsi azután mindent csak egyszer mutatott meg. Ez az élet, fiúk, mondta, ha nem sikerült valami. Persze ha sikerült, akkor is ezt mondta. A sikertelen próbálkozások után mindig bólintott, aztán maga elé nézett, hosszan. „Ha elbaszod, nincs repeta.”

A darazsat a babapiskótás dobozban addig rázzuk, míg el nem szédül, folytatta Lauri bácsi az oktatást azon a vasárnap délelőttön. „Amikor ezzel megvagyunk, óvatosan leemeljük a doboz tetejét, hogy bepillantást nyerjünk az aljába.”

Lauri bácsi belenézett a dobozba, aztán megmutatta nekünk is az alélt darazsat.

„Miután meggyőződtünk róla, hogy darazsunk szakszerűen elájult, fogjuk a cérnát, és a derekára kötjük. De óvatosan ám, vigyázva, hogy a szárnyát szabadon hagyjuk.”

Lauri bácsi elővette zsebéből a cérnát, vagy négy métert letekert a papírhengerről, és a végét összecsomózta a darázs derekán. Minél több cérnát adunk a darázsnak, annál nagyobb lesz benne a szabadság érzése, mondta. Aztán Dombó Peti kezébe nyomta a cérna másik végét.

Vártunk.

Amikor a darázs magához tért, körbe-körbe járkált a földön, majd hirtelen az ég felé indult. A cérna megfeszült, a darázs pedig ismét körözni kezdett, akkor már a levegőben.

Fussál, kicsi Szávó, fussál, kiabálta Lauri bácsi.

És Dombó Peti futott. Előrenyújtott kezében szorongatva a cérnát a falépcsőtől a repedezett járdalapon keresztül az eperfáig, aztán az orgonabokrot érintve a fakapuig: Portugáliától Ausztriáig, és onnan fel Németországig vagy talán Dániáig is, aztán le, egészen Szicíliába, és vissza.

Fussál, kicsi Szávó, fussál, kiabálta Lauri bácsi.

A labdát visszatettem a rózsabokor alá, oda, ahonnan elvettem. Elindultam kezet mosni, az eperfa alatt azon a vasárnapon is ragadt a föld. Az járt a fejemben, hogy ha megírom majd ezt az utat, azt a címet adom neki: Szávó udvara. Mert gyerekkoromban úgy gondoltam, Szávó udvarához nemcsak a ház mögötti rész tartozik, Ilke néniék virágoskertje is benne van, rózsa- és orgonabokrostul, és a mi házunk is benne van, King Crimson-ostul, Jethro Tull-ostul, olajkályhástul, mindenestül, és lehet, hogy nemcsak az a két ház, az egész utca is benne van, és talán a másik is, a Dombó Petiéké. És lehet, hogy ilyen udvar nemcsak ebben a kisvárosban van, más hazai városokban is, sőt talán egész Európában, és talán még túl azon is, Amerikában vagy feljebb, Kanadában. És az is lehet, hogy nemcsak a térben van benne Szávó udvara, az időben is, minden időben, az ősrobbanástól egészen addig, míg világ a világ.

Ezen tűnődtem akkor is, amikor kiléptem Ilke néniéktől, és megláttam Dombó Petit. Az autójában ült, a házunk előtt parkolt.

Mit állsz ott, mint egy balfasz, kérdezte a lehúzott ablakon át, aztán elnevette magát, kiszállt, és elindult felém. Megölelt, de utána neheztelően nézett, és megkérdezte, hogy miért vagyok én a szomszédban, amikor azt ígértem, délelőtt hozzá megyek el.

Most indultam volna, szóltam, és megnéztem az órámat.

Tizenkettő múlt tíz perccel.

Reggel Ilke nénivel találkoztam, azt hajtogatta, hogy meg fog halni, mondtam zavartan.

Ne hülyéskedj, szólt Dombó Peti, de nem nézett rám. Volt szárnya, kérdezte aztán, mintha csak mellékesen, és intett, hogy üljek be.

Szárnya, kérdeztem én is, de nem ültem be.

Szárnya, mondta Dombó Peti, most mit csodálkozol?

Megvan még a focicipőm, kérdeztem megfontoltan.

Szórakozol velem, kérdezte ő is megfontoltan.

Ilke néni huszonnégy éve halott, két évvel élte túl Laurit, tette hozzá. „A csuklóján szúrta meg magát, mint a férje, csak nem szilánkkal, hanem egy rózsatövissel.”

Figyeltem Dombó Petit, és nem tudtam, mit mondjak.

Láttad a szárnyát, kérdezte megint, és egészen mélyen nézett a szemembe.

„Volt szárnya, vagy nem volt szárnya, döntsed most már el!”

Nem szóltam.

Dombó Peti kis szünetet tartott, aztán kiabálni kezdett.

Volt szárnya, kérdezte az arcomba ordítva, és közben úgy rázott, hogy azt hittem, rögtön leesik az álarc.

Patkányirtás

Nálunk a múlt hét keddjén hirdették ki a patkányirtást, mert aznap jött meg a postára a nyugdíj.

Olyankor ötvenen is vannak a főutcán, már jóval nyolc előtt várják a nyitást. Milánnak se kell annyit bicikliznie a pénzzel, meg hamarabb hozzájutnak az emberek is, egyből lehet menni a Koalába.

Tudja, doktor úr, nyugdíjosztáskor csend van a posta előtt, hallgatnak, mint a néma kacsa, lehet hirdetni is, nem kell falugyűlés meg hangosbemondó. A rügyes arcú Anka csak kijön a szemközti hivatalból, aztán megmondja, mi van.

Kora délutánra az egész falu tudta, hogy szerdától patkányirtás lesz, hétvégeken meg közmunka, mert az emberek ebédre szétmennek a Koalából, hazaviszik a hírt. Hozzám a Barkó Imre kopogott be, mióta nem él a férjem, hat éve, ő jön-megy, neki adom a kenyérpénzt hó elején, mert én is négy hétre fizetem elő, mint a többiek az utcában, hogy biztosan kiadja a segély. A fennmaradóból vetetek zsírt, vajat, ecetet, na, az, mondjuk, nem sűrűn kell.

Kedden csak intettem az Imrének, hogy jöjjön. Nyitva tartom az ajtót, nálunk mindenki ismer mindenkit, magunk között vagyunk, ezért nem olyan sűrű a bűn, mint a tévében.

Tudja, doktor úr, ülök itt a heverőn, nem megyek sehová se, sokszor csak lesek kifelé az ablakon, várom Milánt, hátha hoz levelet, vagy nézem a Barkó Imre gyerekeit, Lacit meg Zolikát, hogy rendesen játszanak-e az udvaron. Erősen kell figyelni, két hete például levitték az esővizes kádat az érpartra, látom, teszik rá a vízre, mentem gyorsan kifelé, mert ha beleborulnak, elnyeli őket az iszap. Víz kevés van, de az iszap többméteres, harminc éve nem kotorták a medret, azóta megy bele a bőrgyárból a szenny.

Kedden is lesek kifelé, a gyerekek nem voltak az udvaron, csak azt néztem, mi történik a nagyvilágban. Látom, erre tart a Barkó Imre, intek neki az ablakból, hogy jöjjön. Holnap osztják a mérget meg a dobozokat, újságolta, én nem szóltam, hagytam, hadd mesélje a hirdetést. Pedig akkor már tudtam mindenről, a közmunkáról, a patkányirtásról, és hogy mi a teendő, mert Milán hamarabb ideért a pénzzel. Tudja, doktor úr, ennyi huncutság kell hogy maradjon egy nőben, még ha ötven felé közelít is.

Kedden Dojácsek hirdetett, biztosan azért, hogy szakszerűen legyen megmondva, meg hogy fontos dologról volt szó, nem bízta a rügyes arcú Ankára. Mióta szétvitték a téeszt, Dojácsek a polgármester, előtte agronómus volt, biztosan ért a patkányokhoz is. Imre régóta haragban volt vele, nem csak én tudom, tudja az egész falu, kérdezzen meg bárkit, doktor úr.

Régi történet ez, vagy harminc éve kezdődött, a Bakota lány tetszett mindkettejüknek. Jolán először Dojácsekkel kacérkodott, vele ment a szüreti bálba, engedte, hogy a Pista hazakísérje a moziból, egyszer még ölelkeztek is a kishídon, láttam. Aztán Jolán mégis a Barkó Imrét választotta, mert Dojácsek elkerült az egyetemre, csak nyáron mutatta magát a falunak. Imre sokkal fessebb ember volt fiatalon, szebb járású, a cigarettát pedig szipkával szívta. Ezt nem azért mondom, hogy tetszett volna nekem az Imre valaha is, hiszen sose gondoltam rá úgy, mint férfira, ezt higgye el nekem, doktor úr. Igaz, együtt nőttünk fel, merthogy már akkor is szomszédok voltunk, de csak játszottunk a góréban, vagy lestük a vidrákat az éren. Mert nálunk nem úgy van, mint a számoknál, hogy két páratlant összeadunk, aztán mindjárt páros lesz, az ember másképpen van kitalálva.

Amikor még nem volt ennyi patkány, vagy két hónapja, éppen azt gondoltam, tán a vidrák jöttek vissza, mert este hallottam a neszezést, akkor mozognak azok is, meg hajnalban, mint a patkány. Régen a vidrák szerettek itt a kert aljában, ahol az ér fut, na, az, mondjuk, inkább csak gyalogol, mert mióta engedik bele a bőrgyárból a szennyet, kásásabb lett, se halat, se vidrát nem láttam vagy huszonöt éve. Lánykoromban horgásztunk Imrével, meg lestük a vidrákat, akkor még sok volt, ha megláttak minket, buktak alá, mint a vízi búvár.

A múlt hét keddjén még nem volt semmi baj. Estefelé elhúztam a függönyt, lestem, mit csinálnak a kölkök, aztán kiballagtam hozzájuk, mert volt náluk minden, ami nem kéne, olló, gyufa, gyertya meg légyirtós doboz, Pif Paf Bé. Lacika éppen gyömöszöli bele a lekapart gyufamérget a golyóstoll rézbetétjébe, kérdezem, mit csinál, azt mondja, ez lesz a tüzérség, a marslakók lövik majd vele az űrhajót. Gondoltam, szólok az Imrének. Belestem az ablakon, hát csak ült a konyhában, meredt maga elé, mondom, biztosan a Jolánra gondol, nem zavarom. Megálltam inkább a ház előtt, hogy figyeljem, mi sül ki abból az örökíróból, hát szó szerint kisült belőle a gyufa. Ahogy besötétedett, a Laci gyerek meggyújtotta a gyertyát, beletartotta egy fogóval a tollbetétet, aztán, ahogy átforrósodott a réz, sutty, kilőtte a gyufamérget, csak úgy süvített az érpartig.

Még ügyködtek a gyerekek, benéztem hát megint az Imréhez, de az csak ült a konyhában, bámult maga elé, mint aki kút aljára néz. Majd ezt figyelje, Dragica néni, mondta Zolika, és kezdte vagdosni a műanyag csíkokat a bipes flakonból. Lacika meg kifúrta a légyirtós spré alját, aztán felkötötte a meggyfára, beleszúrt egy műanyag csíkot a lyukba, meggyújtotta a csík alját, és ahogy olvadt, csöpögött lefelé a műanyag, lila lánggal égett, még surrogott is.

Kérdezem tőlük, ez meg micsoda, azt mondja Zolika, hogy ez az űrhajó, ebben ülnek ők, és ezt lövik majd a marslakók a tüzérséggel. Bele se fértek, incselkedtem velük. Most még kicsik, mondja a Zolika, azért csináltak kis űrhajót, majd ha nagyok lesznek, nagy űrhajót csinálnak, aztán igaziból is felmennek vele a holdig, viszik az apjukat is, meg Rudit, az a juhászkutya, és kitűzik a magyar zászlót az amerikai mellé, hogy mindenki tudja, itt jártak Barkóék, különösen Laci meg Zolika. Ahhoz sok pénz kell, mondom nekik, egy űrhajó nem olcsó mulatság, erre azt feleli a Laci gyerek, hogy ők sok pénzt keresnek majd, egyrészt, hogy kiadja az űrhajóra, másrészt meg hogy minden vasárnap rántott csirkét egyenek ebédre, mert azt nagyon szeretik, utána meg madártejet, vaníliarúddal a közepén, ahogy az anyjuk csinálta.

Tudja, doktor úr, tavaly ment el a Jolán, Barkó Imre felesége, negyvennyolc évesen vitte el a tüdőbaj, pedig volt a szűrésen is. Kilencvenhét nyarán járt erre a szűrőbusz, sorban állt a Jolán is, tudom, merthogy éppen előttem. Amikor meghalt, az Imre bement a hivatalba, hogy Dojácsek Pista segítsen eltemetni az asszonyt. Rendes temetést akart, pappal, harangszóval, ahogy illik, de Dojácsek nemet mondott, így aztán Imre hitelbe temettette el a Jolánt. Felvett hatvanegyezer forint kölcsönt az egyháztól, csak a temetésre, még mindig adós, éppen a múlt héten panaszolta, hogy hiába fizetett be egy év alatt harminchatot, még mindig negyvenháromezerrel tartozik, pedig lassan már nemcsak magától, a két gyerektől is megvonja a falatot.

Szerda reggel itt voltak a hivatalból, a rügyes arcú Anka elém tette a papírt, aláírtam. Két dobozt adtak meg hat csomag mérget.

Ideje volt már valamit tenni, a patkányok valóságos alagútrendszert fúrtak a kamrában meg a hátsó udvari ólban, és mostanában, hallom, rágják a szobafalat is. Rusnya dögök ezek, felzabálnak mindent. Itt még hagyján, de a szegénysoron, azt beszélik, Lakatoséknak a kölkét is megrágta a patkány, odavan a fél heréje, aztán még csak hat hónapos. Ezután mondta, körülbelül három hete Feri, a Dojácsek Pista fia a Koalában, hogy erősen gondolkodóba esett, még az is lehet, hogy beveszi a patkányokat a Bogármérnökségbe. Nevetett, így mesélték, először nem tudtuk megfejteni az utcában, miről van szó, aztán kiderült, hogy viccnek szánta, de azért komoly dolog is volt benne, mert kiderült az is, hogy tényleg van neki ez a Bogármérnöksége.

Tudja, doktor úr, Dojácsek Feri nem szereti a cigányokat, meg egyáltalán nem szeret senkit, aki nem magyar. Először csak megleckéztettek két öreg cigány embert a Koalában, békaugrásban kellett nekik a biliárdasztal körül kergetniük egymást, amíg össze nem estek, de most már, mióta az apja a polgármester, jobban elszemtelenedett, egy- vagy kéthavonta lejön a városból a többi kopasz fejűvel együtt, isznak a Koalában, aztán verekszenek, ha meg nincs ott cigány, jó a magyar is. Előfordul, hogy kimennek a szegénysorra, beverik az ablakokat, azok meg nem mernek szólni, mert akkor könnyen megvonják a segélyt.

Gyereknek csendes volt a Feri, hajóskapitány lesz, mindig ezt mondta, ha kérdeztem, aztán, amikor cseperedett, kijárt ide, az érpartra, lőtte a békákat meg a verebeket légpuskával, néha tyúkot is, akkor már nem hallgatott a jó szóra, sokszor alig bírtuk elkergetni. Most szólni se merek hozzá, nem csak én, kerüli őket, aki teheti, mert ezek úgy mennek végig az utcán a zöld ruhájukban meg a bakancsukban, mint valami hadsereg.

Azt senki se tudta előre, hogy megint itt lesznek. A múlt héten még minden rendben ment, szerda reggel, ahogy megjött a szer a hivatalból, mindjárt ki is tettem a dobozokat, bele a mérget, egy-egy zacskóval, előírás szerint. Láttam, Imre is ügyködik, még ide is szólt, hogy Dragica, ezek megint megcsinálták rajtunk az üzletet. Miért, kérdezem. Nézze csak meg jobban azokat a zacskókat, mondja. Megnéztem, hát rá van pecsételve, hogy Bogármérnökség. Nem értettem, mit akar ezzel az Imre, hiszen ingyen kaptuk, mondtam is neki. Akkor meg magyarázni kezdett, nem nagyon értettem azt se, nem értek én már semmit, a lényege az volt, hogy a falu pénzén vették a mérget, a mi pénzünkön, a haszon meg a két Dojácseké. Engem nem érdekel a politika, tudja, doktor úr, mondtam az Imrének is, aztán nem magyarázott tovább.

Rendben ment minden, egészen tegnapig, esténként a marslakók lőtték az űrhajót, a múlt szombaton közmunka, jó időben, akkor kezdte Imre ásni a gödröt a meggyfa alatt. Nálam a ház előtti csatornát tisztították az emberek, kint voltam én is segíteni, kérdeztem Imrét, minek az a gödör, azt mondja, legyen hová temetni a patkányokat. Akkor már találtunk itt-ott döglött rágcsálót, még a csatornában is, Imre beledobálta őket a gödörbe, aztán szólt az utcabelieknek, szinte mindenki kint dolgozott, hogy vigyék hozzá az elhullott patkányt, egeret, még véletlenül se terjedjen valami kór. Tudja, doktor úr, kutya, macska nem eszi a patkányt, a szőre miatt, legfeljebb megfojtja, aztán otthagyja, az emberek meg a trágyadombra dobják, már akinek van trágyadombja, aki nevel még állatot.

Három-négy napja, a hét közepén már szép mennyiség gyűlt össze, félig volt a nagy gödör patkánnyal. Hoztak egy-egy libát, tyúkot, kacsát is, mert volt, akinél megkóstolta az aprójószág a mérget. Az Imre megtiltotta a gyerekeknek, hogy a tetemek közelében játsszanak, úgyhogy a kölkök a meggyfáról átköltöztették az űrhajót a diófára, ott csöpögött a műanyag esténként. Csináltak telefont is, két kefires dobozból, kifúrták a flakonok alját, én adtam nekik cérnát, vagy negyven métert. A két végét gyufaszálakra kötötték, átdugdosták a dobozok lyukain, működött, péntek délután nekem is kellett telefonálgatnom. Kiültem a ház elé, kezembe adták az egyik flakont, csak a cérnára kellett vigyázni, mert ha hozzáért valami, recsegett a vonal, mint az igazinál. Aztán, ha valaki patkányt hozott, felvettem a kagylót, jelentettem nekik, beleszóltam a kefires dobozba, hogy marslakók érkeztek, nyissanak ajtót. Jöttek is mindjárt, irányították a vendéget a gödörhöz, hogy oda tegye a hősi halottakat, Rudi ugatott, a két gyerek meg nagyon élvezte.

Tegnap, szombaton, kilenc óra felé kezdődött a munka, úgy számolták az emberek, hogy ebédszünettel együtt késő délutánra végeznek. Sok minden maradt a múlt hétről, az átereszeket csak a napos oldalon tudták megtisztítani, és metszeni kellett az akácokat, egyik-másik teteje már csiklandozta a villanydrótot. Jól ment a munka, még viccelődtünk is, egészen addig, míg meg nem jelent Dojácsek Feri meg a csapata. Ferivel együtt tizenegyen voltak, úgy számoltam. Lapos gumilabdát rugdostak az utca közepén, fehér pöttyös pirosat, és olyan hangos szóval közeledtek, hogy kétszáz méterről már hallottuk őket. Háromnál sör volt, egyiknél meg cseresznyepálinka, fekete címkés, literes. Nem tudom, aludtak-e egyáltalán, mert úgy néztek ki, mint akik átmulatták az éjszakát, parázslott a szemük, és úgy viselkedtek, hogy csak na. Velem is úgy beszéltek, mint a kártékony állattal, amikor szólni mertem, hogy menjenek innen. Asszony szája befogódik, mondta Dojácsek Feri, és nézett rám a véreres szemével, azt hittem, azonnal megüt. Akkor Imre felkapta az ásót, és bizony ráemelte volna Ferire, ha a két szomszéd le nem fogja. Jegyezze meg, Barkó Imre, Dojácsek itt a király, mondta erre Feri, a többi kopasz fejű nevetett, aztán ketten rátették a gumilabdát Dojácsek fejére. Most már meg is vagyok koronázva, mondta Feri, és ő is nevetett. Menjetek innen, mert rátok engedem Rudit, nézett ki Zolika a kapu tetején, erre még jobban nevettek, körbeadták a pálinkát, Túró Rudi, mondta valamelyikük, megint nevettek, folyt a könnyük, csapkodták egymás hátát, aztán letelepedtek az árokpartra, és csak pocskondiázták a munkát, mert megint dolgozni kezdtünk, csendben, egymáshoz se szóltunk, nemhogy viccelődtünk volna. Úgy is mentek el, ahogy jöttek, hangos szóval. Rugdosták az út közepén a gumilabdát, a sörösüvegeket az árokparton hagyták, én szedtem össze, Soproni ászok, gondoltam, odaadom a gyerekeknek, majd visszaváltják.

Estefelé, hat óra lehetett, látom az ablakból, hogy Imre nagy erővel lapátolja ki a patkányokat a gödörből, szívlapáttal, rá egyenesen a gumiskocsira. Kicsi kézikocsi ez, púposra rakta a dögökkel, volt rajta vagy nyolcvan kiló, ha nem egy mázsa. Izzadt az Imre rendesen, feltette a pulóvert a meggyfára, a piros gombos volt rajta, a Joláné.

Azt már, doktor úr, én is csak hallomásból tudom, a szomszédok beszélték reggel, hogy egy nagy halom patkány van a Dojácsekék háza elé borítva. Engem a gyerekek ébresztettek, mert tovább aludtam, mint ahogy szoktam, megszunnyadtam a közmunka miatt. Sírva jöttek, hogy a Rudi megdöglött, csak aztán láttam, hogy fel van akasztva lánccal a diófára, ott himbálódzott az űrhajó mellett. Akkor, hogy csitítsam őket, mondtam nekik, nincs mit tenni, Rudi már bizonyára elindult a zászlóval a holdra, mert még nem tudtam én se, hogy nagyobb a baj, csak akkor kezdtem sejteni, amikor megláttam a pulóvert a meggyfán, és hogy nincsen sehol a Barkó Imre meg a gumiskocsi.

Tartalom

Szávó udvara

Patkányirtás