Borítóterv: Szabó Vince

Copyright © 2019 Hajdú-Antal Zsuzsanna

© Ciceró Könyvstúdió, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-123-1

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Emléketekre

I.

– Kérem, a lányomat keresem, hosszú, sötét hajú, szinte teljesen hófehér bőrű… a szeme barna, alatta baloldalt szív alakú anyajegy… a neve Szücs Kornélia!

– Beruhige dich, Lady, bitte sprechen Sie in Deutsch.{1}

– Istenem, van itt egyáltalán bárki, akárki, aki beszélmagyarul?

I.

Kori

– Elnézést. Bocsánat!

Ha sejtettem volna, mi vár rám, az utolsó vizsgám után nem rohanok lélekszakadva, hogy a fülledt júniusi zivatarban elérjem a következő vonatot hazafelé.

Helyette lelassítok, lekésem az előzőt, és ráérősen andalgok a későbbi járathoz.

Nem döntöm fel siettemben a járókelőket, és a pocsolyába se lépek olyan eszement lendülettel, hogy a saras víz a szövetnadrágom szárára csapódjon.

A pályaudvar tetőszerkezetén tátongó hasadékokból az eső kisebb vízesések formájában patakzott a tágas előcsarnokba.

A járókelők annyit láttak belőlem, hogy egy elegáns blúzt viselő lány csak úgy szlalomozik az esernyők között. Állig érő fekete haja csapzott, néhány szál a szájára ragadt a nagy rohanásban, alig észrevehető ezüst orrkarikáján megül egy dagadt vízcsepp.

Orra hegye kissé gömbölyű és felfelé ívelt, de ezt is az anyjától örökölte, ahogyan vékony, már-már fiús alkatát és távol ülő szemeit, amelyek alatt a fáradtság szürke árkai húzódnak. Az anyajegye körül a sok napozástól hámlásnak indult a bőr, és alatta úgy kanyarognak a kék erek, mint légifelvételen az Amazonas.

A megszokott férfihang istenségként szólt le a hangosbemondóból, hogy személyvonat indul az első vágányról, mire megszaporáztam a lépteimet.

Kérjük, szálljanak fel a vonatra!

Engedelmesen felhúztam magam a peronra, és vettem egy vakmerő lélegzetet, de a nehéz, párás levegőtől rám tört a köhögés.

Egy négyes ülésben még akadt egy hely.

Udvariasan megkérdeztem, szabad-e, és a hallgatást beleegyezésnek véve lehuppantam egy remegő állú bácsi, egy középkorú nő és egy hátizsákos kamasz társaságába.

Felvettem a fejhallgatómat, és feltekertem a hangerőt a Nightwishen, de a szólónál arra lettem figyelmes, hogy a velem szemben ülő nő leereszti az újságot, és egyre sűrűbben pillant felém, majd újra az újság lapjaira.

Egyszer csak újra rám emelte a tekintetét, és mozgott a szája.

Leeresztettem a fejhallgatót.

Általában zavar, ha kihallatszanak a zenéim, de ezúttal teljesen lebénultam.

Még az se érdekelt, hogy a fejhallgatóból ciripel az elektromos gitár, és úgy pereg dob, mint a belehelt ablaküvegen a nyári zápor.

A nő megismételte a kérdést, immár számomra is tisztán hallhatóan:

– Lehet, hogy tévedek, és egy pillanatra sem szeretnék tapintatlannak tűnni, vagy így ismeretlenül letámadni, de nem te vagy véletlenül az a kislány…

Nem te vagy véletlenül az a…

– aki abban a riportban szerepelt…

Riportban…

Kislány a riportban…

Megállt bennem az ütő.

–… a tévében…

Tévében…

Megráztam a fejem, hogy nem jól emlékszik, és vissza akartam venni a fejhallgatót, de folytatta. Úgy zsongott a fejem, hogy csak elszórtan értettem a sajnálkozó szavakat.

El se tudja képzelni, milyen lehetett nekem gyerekként ezt átélni.

Már annyi év eltelt, de még mindig beleszakad a szíve abba a riportba.

Azóta is sokszor eszébe jut, mi lehet azokkal a gyerekekkel.

És erre tessék, itt vagyok én.

Teljes életnagyságban, hála az égnek, épen és egészségesen.

És ami a lényeg, felismerhetően.

De neki meg szerencséje van.

Kora ellenére igen pazar az arcmemóriája.

– Össze tetszik keverni valakivel. – Az öreg és a srác már kínosan fészkelődtek, mintha a nő az imént szabadult volna az idegosztályról. – Most szállok – hazudtam. – Viszontlátásra.

Vagy három kocsit iszkoltam előre.

Fellöktem azokat, akiknek nem jutott ülőhely, és folyton hátra-hátranéztem, nem követnek-e.

Pedig a nő nem tűnt olyan vérmesnek, hogy utánamvesse magát, és addig üldözzön, amíg a karmai közé nem kerülök.

Egy ártatlan kérdéssel felszínre hozott mindent, amit már hosszú ideje lezártam; vagy amiről azt hittem, hogy lezártam.

Szücsiből tuti festő lesz!

Vagy ő már most az?

Az utastársaim, akik közül mindig is egy voltam a sokból, őrültnek hittek, és undorodva elhúzódtak tőlem.

Nem lehetne idén végre egy normális osztálykirándulásunk?

A tavalyi olyan gáz volt, de komolyan, tanár úr!

Igen, a tavalyi olyan gáz…

Olyan gáz…

Valahonnan a múltból, néhány évvel ezelőttről illatok, érzések, hangok rémlettek fel az elmékezetemben.

A havasesőtől nedves kabátok szaga.

A beázott bakancsoké.

A gumitalpaké.

A dübörgésé, ahogy egyszerre vertük le a cipőnkről a havat az iskola kapujánál.

Tanár úrnak tisztelettel jelentem, az osztály létszáma huszonegy, nekem aztán nem hiányzik senki.

Peti nem hagy békén, folyton rugdossa a székemet!

Tanárnő! Tetszik tudni, hogy be tetszik jönni a Bencének?

Ja, biztos sokszor fogom használni a logaritmust a hétköznapi életben.

Mikor vesszük végre a szaporodást?

Ne már, tanárnő, én tényleg tanultam, csak… elfelejtettem.

Ez ma a harmadik témazárónk! Az ombudsmanhoz fordulok! Ja, amúgy mi az az ombudsman?

Hogy súghattam volna, ha fingom sincs az anyagról?

Sortüzet annak, aki a tanórák sorrendjét összeállította!

Ha papíron se tudom kiszámolni, majd a táblánál ki fogom, mi?

Nem én tehetek róla, hogy hasonló a dogánk! A Flo leste le rólam az egészet!

Fosok én az egész hintőporos francia forradalomra.

Tanárnő, a négy egész ötös átlagot miért nem felfelé kerekítik?

Ez itt a tanárnő az Instán? Nagyon dögös!

Leszakad a hátam ennyi cucctól. Kidobom a kukába az egészet!

Elnézést, vécére kell mennem, különben nagy baj lesz!

Nem tarthatnánk az órát kint, a szabadban? Olyan jó az idő!

Első óra tesi, és egész nap bűzölöghetsz.

A tanár úrnak amúgy miért nincs gyereke?

Nem én cigiztem a klotyóban, összekever a Liliékkel!

A Dani nyugtatózza magát. Szól a szüleinek?

Csinszka hogyhogy nem kapta el a szifiliszt Adytól?

Ön már élt drogokkal? Úgy értem, mielőtt tanár lett.

Ne tessék már pofára feleltetni a Dettit!

Ezt a falatot lenyelhetem még?

Csak ezt a falatot…

Meg még ezt az egyet…

az utolsót…

Többen azt hihették, a kalauzzal fogócskázom, és jegy meg bérlet után kezdtek kotorászni a táskájukban.

Ofőnek tisztelettel jelentem, Flóra és Lili hiányzik, a Szücs tárlatára készülnek.

Nem bírtam tovább, lerogytam egy kislány mellé.

Szívesen megtartom a kiselőadást, tanárnő, csakhogy én nem a Bence vagyok, hanem a Péter, vagy akkor tessék egyértelműbben mutogatni.

Már nem is tudom, tényleg a nő elől menekültem-e.

Vagy sokkal inkább magam elől.

– Csak még egy pillanatra, uram: figyelembe kell vennie, hogy a fia egy darabig még biztos nem lesz képes beszélni róla. Említette, hogy Önt a munkája külföldre szólítja, mégis azt javasolnám, ha lehet, töltsenek vele minél több időt.

– Elnézést, de nem értem. Az előbb fektettük le az alapokat, és azt mondta, a gyerek kitűnően emlékszik mindenre. És ha emlékszik, akkor…

– Pontosan. Éppen azért nem fog beszélni.

Anti

Ördögszekereket gördít elém a szél, ahogy a kihalt, ezernyolcszázas évekbeli kisvárosban poroszkálok, talán valahol Texas államban. Hogy pontosan merre, arról a leghalványabb elképzelésem sincs; még sose jutottam messzebb a nyíregyházi állatkertnél, ahol az egyik gyűrűsfarkú maki botot dugott a fülembe, és a vállamra ürített.

Meglepően széles vállamon hasítottbőr kabát, oldalamon pisztolytáska, benne csillogó, hideg markolatú fegyver.

Enyhén terpeszben járok, mintha a sok lovaglás deformálta volna a lábaimat, a túl szoros nadrágtartó egyenes tartásra sarkall.

Ösztönösen az államhoz nyúlok, és a megszokott, ritkás, vörösesszőke borostám helyett frissen borotvált, repedezett bőrt tapogatok ki.

A fülem tövétől majdnem az orromig hosszanti varrat húzódik, és a szemüvegem sincs rajtam, amit egyébként még a strandon is viselek, mert nélküle szánalmas vakegérként botorkálok az irodában, hogy rendszereket teszteljek, billentyűzeteket tisztogassak, álmodozzam arról, mikor neveznek ki igazi IT-snak, és literszám öntsem magamba a gépi kávét, amitől rám jön a végeláthatatlan szófosás.

Ez a környezet egész más, mint a belvárosi iroda, ahol évek óta húzom az igát.

Itt talán Johnnak hívnak, talán Jeffrey-nek, vagy hasonlónak.

A mozgásom darabos, animált, a kalapom széles karimája megóv a tűző napsütéstől; a szám íze keserű, amiből levonom a következtetést, hogy túlzásba vihettem a dohány rágcsálását.

Lecsúszott lótolvaj lehetek, törvényen kívüli, esetleg egyszerűen egy nagybetűs Hős.

Körülöttem vadnyugati betűk peregnek, és arról mesélnek, hány életem maradt és hány golyót lőttem ki eddig, az égen elnyúló piros csík az egyre fogyó életenergiámat jelzi.

Talán fel kéne hajtanom valahol egy pofa whiskey-t, ötlik az eszembe, ami még engem is meglep; rendszerint inkább sört iszom sörrel, ráadásul soha nem jutna eszembe egyedül űzni ezt a tevékenységet, ha egyszer ezért tartom a kollégáimat.

Egy árva lélekkel sem találkozom; az egyik portánál egy kikötött ló csontváza áll mozdulatlanul. Véletlenül se roskad össze, és a szemgödrében döglegyek tanyáznak.

Csóri jószág, régóta várhatja a gazdáját, aki valószínűleg már egy ideje alulról szagolja az ibolyát.

Megvakarom izzadt tarkómat, és kezdem magam kissé kellemetlenül érezni, ahogy az egyik légy elrugaszkodik a lóról, és kíváncsian köröz körülöttem.

Felesleges benyitogatnom a faházakba vagy lengőajtós ivókba: száz százalék, hogy már késő, és mindenki halott.

A gép előtt görnyedve ez a száraz tény általában nem zavart; hozzátartozott a cselekményhez.

Vagy én pusztítottam el komplett falvakat, vagy én bukkantam a gyilkosok nyomára, amire Johnként vagy Jeffrey-ként sokkal több lehetőségem nyílik, mint Mosonyi Antiként, aki oszlopos tagja lehetne a névtelen játékfüggők klubjának, amennyiben létezne ilyen csoport a harmadik kerületben.

A Red Dead Redemption közben általában még burkolni is elfelejtek, ez a mostani menet azonban sokkal valósághűbb, és jóval nyomasztóbb a megszokottnál.

Képtelen vagyok átkapcsolni az Assassin Creedre; sehogy sem találom az escape gombot.

Úgy tűnik, nem válhatok lovaggá, trollvadásszá, sem bunyós kocsitolvajjá; csak ezt a szőrös, vadnyugati figurát irányíthatom, akit már-már megsajnálok, mert magányosabb, mint bármely játék bármely főhőse.

A vészjóslóan suttogó szél felveri az út sárga porát.

Váratlanul segélykiáltások ütik meg a fülemet, ezért gondolkodás nélkül arrafelé veszem az irányt, hátha szerezhetek néhány pluszpontot.

Amikor megpillantom, hogy az egyik ház lángokban áll, nehézkesen futásnak eredek, mintha a súlyos bőrcsizma folyton vissza-visszahúzna; az eget egy vérszomjas dögkeselyű széles szárnyai szelik át.

Halált megvető bátorsággal rúgom be az ajtót, ami egy puffanással a faverandára dől.

A házból ömlik a forró füst, de erőt veszek magamon, és betámolygok, elvégre ez csak egy játék.

A nyakam köré tekert kendőt kilazítom, és a szám meg az orrom elé szorítom, mégis rám tör a hányinger és a forgó szédülés; mintha valaki teljes erővel ráncigálna karomnál fogva.

Mássz ki… gyerünk, csak mássz…

A lángokban álló fatákolmány bármelyik percben rám omolhat.

Bár a karakteremhez nem illik, de ész nélkül legyezem magam, mint egy gésa, és olyan durva para tör rám, ami eddig játék közben soha.

Hiányzik a széttúrt kanapém és az egész harmincöt négyzetméter, ami hiába csak albérlet; ott azt csinálok, amit akarok, és nincs kiírva úton-útfélen, hogy attention, meg low vitality.

Csuklok és öklendezem a füsttől, és a kezem már nem csak izzadtan csillog, de a nyálam is végigfolyik rajta.

Az elviselhetetlen forróság égeti a bőrömet.

Kívülről hallom, ahogy fújtatok és zihálok, de ahogy megtörlöm a homlokom, egy lélegzetvétel alatt ellepi a meleg verejték.

Hiába keresem az áldozatokat; a sikolyok elhalkulnak, és hamarosan teljesen abbamaradnak.

Bármerre fordulok, egyedül egy férfi hangját hallom.

Lépj fel a bal lábaddal…

Azaz, gyerünk…

A lángba borult falak koporsóként jönnek egyre közelebb és közelebb, hogy egészen rám záródjanak.

Gyorsabban, még gyorsabban!

Az egyre rövidebb piros csík fenyegetően villog a fejem feletti mestergerendán, ami lelkiismeretesen megvívja haláltusáját a tűzzel: megadóan kettétörik, és recsegve-ropogva a csizmám orra elé zuhan.

Zihálva hátraugrok.

Fogy az életenergiám, a levegőm, az életem.

Er atmet nicht!{2}

Sie hat keinen Puls!{3}

Gib ihr mehr Sauerstoff.{4}

Wo ist sein handy?{5}

Ich rufe ihre Verwandten an!{6}

Fuldoklom, de már nem találok ki; itt a vég, pedig nem így akarok elpatkolni, nem így terveztem, nem is terveztem sehogy se; le kell jelentenem a mérőállást, hétfőn lyukat kell beszéljek a munkatársaim hasába, és utána sürgősen haza kell mennem.

Haza kell mennem, hogy leheveredjek a hűvös szobába, ahol nincs tűzvész, segélykiáltások és ördögszekerek, és főként a tudat, hogy hiába siettem, rúgtam be azt az ajtót, és ugrottam el az égő gerendák elől, már nem tudtam segíteni, és minden odaveszett.

Esküszöm, én csak aludni akartam, semmi, de semmi mást.

II.

II.

Kori

– Elkészült a lead a suliújságba, így hangzik, figyeljetek: A gimnázium utolsó évében a tehetséges Szücs Kornélia színei véglegesen elkoptak. Eljött a nap, amikor mindenki legnagyobb sajnálatára végzős iskolatársunk színpompás, impresszionista ihletettségű olajfestményeit sötét, barátságtalan szénrajzok váltják fel.

És így folytatódik: Állítása szerint az állvány lekerült a pincébe, és azt se bánja, hogy a rajzteremhez vezető folyosó falait azóta híres festők alkotásairól készült fotók lepték el, mint amilyen Monet, Cézanne, Velasquez, Gulácsy, hiszen rájuk továbbra is felnéz.

Kornélia elárulta, hogy a szakmai zsűri fejében stabilan tartja magát a kimondatlan meggyőződés, miszerint a legfontosabb, milyen árnyalatokat vonultat fel a festő, és elég élénk-e a képi világ. Ugyanakkor vallja, hogy a színeknek már önálló jelentésük van, amit a festő mankónak használ, de egy szénrajzot sokkal nehezebb kifejezővé tenni.

Amikor a szén mellett döntött, a kézfejének olyan rejtett funkcióit ismerte meg, ami korábban ismeretlen volt a számára, de kimondottan élvezi, hogy kézháttal satírozhat vagy ujjbegyével nyomkodhatja szét a papíron a szenet.

Ahogyan ő fogalmaz: a szén eleinte figyelmeztetés nélkül sötét foltot hagyott mindenen, amivel érintkezett – akárcsak ő maga.

Ja, és a címe az lesz, hogy Elszíntelenedve – avagy Szücs Kornélia pálfordulása.

Az egymás felé hajló szürke alakok szinte éltek és lélegeztek bennem, minden árnyékukkal, ívükkel és rezdülésükkel együtt, mégse sikerült lerajzolnom őket.

Az összes igyekezetem hiábavalónak bizonyult, mert mintha nem egy és nem kettő hibádzott volna, hanem valahogy az összes.

Hunyorítottam, majd az öklömmel szétdörzsöltem, hogy elmosódottabb hatást kölcsönözzek neki, de hiába; minél inkább erőlködtem, a rajz annál kevésbé hasonlított arra, amit számtalanszor elképzeltem.

A szénrúd kettétört a kezemben, ami csak még jobban feldühített.

Hogy lehetséges ez, ha egyszer még álmomból felkeltve is pontosan fel tudom idézni őket a legapróbb részletekig, és még abban is teljesen biztos vagyok, hogyan is akarom ezt a kompozíciót a papírra vetni?

Hogy lehetek ennyire ügyetlen, és csúfolhatom meg így őket, mégis mi a francot művelek?

Olyan régóta dolgoztam ezen a rajzon, mégis folyamatosan kifogott rajtam. Hiába szagolgattam rituálisan a félbetört szénrudamat, már nem súgott semmit.

Már megint elrontottam egy képet.

Ráadásul azt a képet, azokkal alakokkal.

Kihúztam az íróasztalom fiókját, elővettem az öngyújtót, és remegő kézzel meggyújtottam a papírlap szélét.

Beletörődve figyeltem, ahogy a láng kívülről befelé, egyre mohóbban falja az arcokra egyre kevésbé hasonlító széncsíkokat és az egymás felé hajoló törzseket, amíg teljesen fel nem emészti.

Anya később megsejthette, hogy valami nem stimmel, mert amikor beadta a frissen rendelt thai kaját, szippantott egyet-kettőt a levegőbe, majd úgy tett, mint aki nem érzékeli az égett szagot, és udvariasan behúzta az ajtót.

Miután apa óvodáskoromban elhagyott minket, anya az elkeseredését két lánya sikereinek görcsös hajszolásába fojtotta.

Nálam a festészetet, tíz évvel idősebb nővéremnél matematikai képességei maradéktalan kibontakoztatását támogatta teljes gőzzel, amit kisvártatva a nővérem megelégelt, és a közgáz elvégzése után az Államokba költözött, ahonnan csak ünnepekre tért haza.

Anya a gimnáziumi évek alatt a menedzseremmé, a marketingesemmé és a motivátorommá lépett elő, akinek az volt a legfontosabb, hogy befussak. Bár nehezen nyugodott bele a drasztikus váltásba, hogy az olajat szénre cseréltem, meglepő megértéssel és gyengédséggel fogadta a döntésemet.

Félresöpörtem a szénrudakat és a rajzlapokat, a homlokomat az íróasztal hűvös falapjához nyomtam, és hozzá se nyúltam a pad thai-hoz.

Az orrkarikámmal kocogtam egyet-kettőt az asztalon, a kezeim élettelenül lógtak a tözsem mellett, és azon gondolkoztam, miért érzem úgy, mintha magam is forró pernye lennék, ami először felfelé száll, azután láthatatlan légáramlatokon ereszkedik lefelé, mint egy könnyű, fekete tollpihe.

A telefonom villanására és rezgésére riadtam fel, és félálomtól kótyagosan ásítottam a kijelzőre.

Jó eséllyel valamelyik esztétika-szakos csoporttársamnak támadt közléskényszere az Esztisek2018 csoportból, aki megbukott az uv-n.

Esetleg egy jó képességű ismerősöm lájkolta be a facebookos háttérképemet, ami történetesen a Hinta című szénrajzom.

Egy gyerek ül háttal a hintában. Esőkabátot és karimás sapkát visel, és azért esik körülötte az eső, mert eredetileg fákat terveztem köré, de elrontottam.

Nem nagy szám, és nem is életem legjobb alkotása, de én szeretem azt a rajzot.

És a hintázó gyereket is.

A csipogás azonban nem értesítés volt, és nem érkezett új lájk sem.

Csilla Pásztor meghívta Önt az Ötéves ajtósis érettségi találkozó 12.a eseményre.

Úristen.

Úgy felkaptam a fejem az asztalról, hogy még a nyakam is megrándult.

Felerősítettem a kijelzőn a fényerőt.

Ez a Csilla nem ép.

Tak-tak-tak, egyre szaporábban vert a szívem.

Még egyszer megnéztem a kiírást.

Igen. 12.a.

Tak-tak-tak, ez elvetemült.

Ennek tényleg mindenhez van mersze.

Meggyűrtem az arcomat, hogy ellenőrizzem, teljesen ébren vagyok-e, vagy álmomban vízionálok Pásztor Csillákat a maguk göndör hajával, pisze orrával, túrabakancsával és zsebes nadrágjával.

Csilla a képekből ítélve mindössze egy hátizsákkal bejárta a világot.

Helyes volt, bevállalós és eredeti, egyszóval igazi egyéniség. Három nyelvvizsgát megcsinált még ajtósisként, azóta már biztos van neki vagy három.

A fiúk mindig is rajongtak érte, de ő már akkoriban is csak rejtélyes külföldiekkel találkozgatott.

Sosem szerzett igazán rossz jegyeket, a tanárok is csípték. Osztálykirándulásokon esténként körbevették a többiek, és tátott szájjal hallgatták a sztorizgatásait.

Osztálykirándulás…

István bá annyit, de annyit szenvedett velünk.

Szegény, szegény István bá…

Istenem.

Nem akarok erre gondolni.

Egyáltalán hogy juthatott eszébe Csillának megszervezni egy ilyet?

Ezzel is azt bizonygatja, milyen bevállalós, és így akarja felhívni magára a figyelmet ennyi év után?

Nem lehet valaki ennyire exhibicionista.

Persze mit várunk attól, aki a profilképén egy szikla szélén áll kitárt karokkal, alatta többszáz méteres szakadék tátong.

Legalább ekkora szakadék húzódhat köztünk is.

A négy év alatt alig pár szót váltottunk, és azt is kizárólag az órákkal, a tanárokkal vagy a házival kapcsolatosan.

Nem tartottam különösebben ellenszenvesnek, csak nehezen találtam meg a közös hangot a nálam jóval nyitottabbakkal.

Az olyanokkal, akik mindenkivel jóban vannak, és feltétel nélkül képesek másokra mosolyogni.

Hozzám az út a festőálványomon keresztül vezetett.

Az osztályom nagy része lassan elfogadta, hogy ez igazi szenvedély, ami óvatossággal és begubózással jár. Tiszteletben tartották, hogy ez nálam nem unaloműzés vagy átmeneti mánia, hanem életforma, ami áldozatokat követel.

Az osztályom…

A párnába zuhantam, azt hajtogattam, hogy ez nem lehet igaz, és már meg is fogadtam, hogy nem megyek el.

Egyszerűen nem vagyok rá képes, sem pedig elég erős.

Az osztályom.

Bárcsak tudnám, hogyan keményedhetnék meg jobban, és növeszthetnék valamiféle védőburkot!

Jobb, ha úgy teszek, mintha nem is láttam volna a meghívást.

Egy darabig új rajzot se töltök fel Facebookra.

Teljes online inaktivitást mutatok.

És nem mesélem el még anyának se, hogy ma éjszaka kaptam egy Facebook-meghívót Pásztor Csillától.

A volt osztálytársamtól.

– Akadj le egy kicsit a gépről. Jöttek hozzád.

– Nehogy már! Épp nyerésre állok!

– Három, kettő, egy, és már lövöm is ki a wifit. Van

fontosabb annál, mint hogy nyerésre állj, az istenért.

Majd ha végeztetek, folytatod.

– Ez az utolsó életem, apa.

Anti

Csabi kollégám koszos Lövölde téri gépbarlangjára az agglegénylakás egészen enyhe kifejezés.

Halomban állt a mosatlan, a parkettán cipőnyomok, a hamutartóban és körülötte cigicsikkek tobzódtak.

A dohányzóasztalon félig megbontott csipszeszacskók hányódtak, alatta temérdek morzsával, amiket néhány kigyúrt hangya a sarokban megbúvó hangyabolyba cipelt.

A roló félig leszakadt, a laptophoz csatlakoztatott billentyűzet és konzol cuppogott a mocsoktól, a monitoron pedig Csabi középen lyukas melegítőgatyája hevert.

Ádám és én a szétült fotelokban kötöttünk ki, mialatt a ház ura a frigó alsó rekeszéből egy üveg bort és néhány doboz sört bányászott elő.

Ezek azok a tagok, akik közül az egyikük képtelen kipucolni az irodai klotyót maga után, hiába van kiírva, hogy a vécékefe nem dísztárgy, hanem használati eszköz. A mosogatóba hajigálják a mosatlant, tele ételmaradékokkal, és a nap végén ragacsos tányérjaik körül éhes legyek keringenek.

Ezek azok a srácok, akik idióta kretén módjára összefogdossák, felpróbálják és összekaristolják a szemüvegemet, ha csak egy másodpercre leteszem, de fogalmam sincs, mivel tölteném a napjaimat, ha nem lennének a közelemben, és ha elkezdenék megkattanni, akaratlanul is visszarántanak a valóságba.

Többen közülük igazi informatikusok, igazi diplomával, akik szabadidejükben a saját programjaikon dolgoznak.

Ádám nemrég szert tett egy szintén kocka feleségre is, akivel hétvégéken együtt görnyedhetnek a monitor előtt, a kócos fogú, görbe hátú, kopaszodó Csabi pedig igazi lírai alkat: ő nemcsak programokat, hanem verseket is ír, pontosabban haikukat, vagy miket, hogy alapjában rengesse meg az informatikusokról alkotott bárgyú sztereotípiákat.

Ezek azok a srácok, akiket üresjátataimban szórakoztatok, hogy méltó legyek a névre, amit még egykori kémiatanárnőm aggatott rám a Mosonyi vezetéknév helyett.

Mosolyi! Látom, magából az unalom komoly devianciát vált ki!

Mosolyi! Maga itt éli ki magát? Miért nem otthon?

Mosolyi! Mit csináljak magával, hogy elduguljon végre, mint egy rossz vécé?

– Igyunk… – Csabi diadalmasan a magasba tartotta az egyik sörösdobozt – a bukszákra! Bukszát mindenkinek! Kivéve a Korsósnak, mert neki sajnos már reszeltek!

Korsós Ádám minden egyes ivászat alkalmával vagy ötvenszer meghallgatta, hogy neki már mindegy, ő a Házasember, úgyhogy tegyen le róla, hogy csinos nők vegyék körül.

– Meggyűrűzve is kelendőbb vagyok, mint ti ketten együttvéve! – Kidüllesztette megereszkedett mellét, és széles arcán ritkán látott büszkeség terült el. – Egyébként az apákra még jobban is buknak, mint a magatokfajta szóló gyíkokra.

– Te-e, ne utalgassál, inkább a számlámra utalgassál!

– Gyerekem lesz, baszki. Terhes az asszony. – Ádám bejelentéséhez a gyomrom bugyogása szolgáltatta az aláfestő zenét. – Na. – A kezében felszisszent a dobozos folyékony kenyér. – Szervezek én nektek olyan tejfakasztót, hogy nem győztök majd fibrillálni!

– Én aztán nem iszom tejet, az hótziher! – tiltakozott Csabi.

– Nem is neked kell, te fejnehéz, hanem a gyereknek.

– Milyen gyereknek?

Az éjszaka színvonala innentől kezdve komoly mélyrepülésnek indult, már ha három kétbites koponya képes mélyebbre süllyedni, mint a részegen X-boxozás, a hátsónövesztős YouTube-party és a sértődött írogatás az exeknek.

Csak a Facebook invitation jelzett be folyton.

Százával kapom a magvas meghívókat ismerősöktől és ismeretlenektől: koncertek, szülinapok, hitellejárati bulik, tüntetések, napfogyatkozás hetven év múlva és társai.

Utóbbi még érdekelne is, de pont nem fogok ráérni: épp lukat beszélek majd egy vén csoroszlya lába közé az öregek otthonában, és készülök az újabb, állam nevében érkező csokor átvételére.

Csilla Pásztor invited you.

12.a osztálytalálkozó.

Én aztán beálltam, mint a csap; ahogy öregszem, egyre kevésbé bírom az alkoholt.

Pár kör búzasör után azt olvasom, hogy Csilla Pásztor meghívott a tizenkettedik á osztály ötéves érettségi találkozójára.

Megdörzsöltem a szemem.

Tényleg az van odaírva, nem én olvastam félre, ami annyira lesokkolt, hogy azonnal a fotel karfájára kellett kuporodnom.

Felfogni sem bírom, olyan hirtelen ért.

A nagy játékos, a backpacker, akit mindenki kedvel, szabadidejében meghívókat küldözget, amikor épp nem Ghanában fotózkodik a helyiekkel, vagy delfinekkel úszik és Balin jósoltat magának a helyi guruval.

Pásztor Csillát amúgy már az Ajtósiban se tudtam hova tenni. A jó csajokhoz is tartozott, meg nem is. Annyiban különbözött tőlük, hogy velük szemben ő sose vett részt semmiféle klikkesedésben.

Nevetett ugyan a poénjaimon, de mindenki másén is, amiből az következik, hogy vagy én nem voltam különleges a számára…

Vagy mindenki az volt.

Mindenki.

Ádámék eközben legalább öt doboz cigit szívtak el a szoba közepén.

Csabi lakásához ugyanis nem tartozott erkély, így a saját egérlyukát füstölte tele. Az évek alatt a fehér tapéta bájos nikotinsárgára színeződött.

Korábban se bírtam, ha az orrom alá pöfékelnek, de amióta a kocsmákban betiltották, szinte soha nem fordult elő, hogy menekülési útvonal nélkül be legyek zárva egy helyiségbe, ahol nincs oxigén, csak maróan keserű füst.