BRUCE HENDERSON

ÜLDÖZÖTTEK

ÉS

KATONÁK

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bruce Henderson: Sons and Soldiers

William Morrow, New York, 2017

Published by arrangement with „HarperCollins Publishers”

Fordította: Miks-Rédai Viktória

Borító: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2017 by Bruce Henderson

All rights reserved.

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-743-6

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács Gábor

Nekik, mindannyiuknak

TARTALOMJEGYZÉK

BEVEZETÉS

PROLÓGUS

NÉMETORSZÁG, 1938

ELSŐ RÉSZ

1. A GYERMEKEK MEGMENTÉSE

2. MENEKÜLÉS A NÁCIK ELŐL

3. EGY HELY, AMIT OTTHONNAK HÍVNAK

MÁSODIK RÉSZ

4. CAMP RITCHIE

5. VISSZATÉRÉS

6. NORMANDIA

7. A KITÖRÉS

8. HOLLANDIA

9. AZ ERDŐK

10. VISSZATÉRÉS NÉMETORSZÁGBA

HARMADIK RÉSZ

11. A TÁBOROK

12. NÁCIMENTESÍTÉS

13. HAZATÉRÉS

ÉLETRAJZOK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

FORRÁSOK

FÜGGELÉK: A RITCHIE-FIÚK

BIBLIOGRÁFIA

BEVEZETÉS

Hitler, miután 1933-ban hatalomra jutott Németországban, hadat üzent országa félmilliós zsidó lakosságának, megfosztva őket legalapvetőbb jogaiktól. A zsidóságot fajként határozták meg, nem vallásként, és a zsidókat a német polgárok köréből is kizárták. A szigorú német ediktumok minden életkorú és társadalmi helyzetű zsidót érintettek; még a zsidó gyerekeket is kicsapták az állami iskolákból. A német zsidóknak keserves volt ráébredni az új valóságra, amelyben sem számukra, sem gyermekeiknek nem maradt jövő az országban. A félelem 1938 novemberében, a Kristályéjszakán érte el tetőpontját, amikor a nácik zsidó otthonokat, üzleteket és zsinagógákat fosztottak ki. Csaknem száz zsidó halt meg ezen az éjszakán, és közel harmincezret tartóztattak le, és küldtek koncentrációs táborokba, ahol több százan heteken belül szintén halálukat lelték. Bár a német zsidók eddigre már tízezrével emigráltak az Egyesült Államokba, a Kristályéjszaka jelentette a végső bizonyosságot: Németország többé nem biztonságos a számukra.

A távozás azonban azt jelentette, hogy el kell hagyniuk az ősi otthont, a rokonokat, a barátokat, egy élet megtakarításait, ráadásul az sem volt biztos, hogy beférnek az Egyesült Államok vagy más országok szűk bevándorlási kvótáiba. Ez megnehezítette az emigrálni kívánó zsidók dolgát.

Gyakran lehetetlennek bizonyult, hogy egy teljes család kijusson Németországból, és a szülők sokszor rettenetes döntéssel néztek szembe, amikor megtudták, hogy az amerikai vagy brit menedékszervezeteken keresztül csak egyetlen tizenhat év alatti gyereket juttathatnak biztonságba. A döntés, hogy ki megy és ki marad, sokszor az élet és a halál közötti választást jelentette. Mire Németország 1941-ben hadba szállt az Egyesült Államok ellen, a nácik eltökéltsége, hogy árja Németországot hozzanak létre, már nem érte be a kierőszakolt emigrációval. Odáig fajult a helyzet, hogy az országban maradt (és a nácik által elfoglalt területeken csapdába esett további több milliós) zsidóság tömeges megsemmisítését tűzték ki célul, ezzel „oldva meg”, amit Hitler zsidókérdésnek nevezett.

Sok szülő úgy döntött, hogy a legidősebb fiukat küldik el, aki továbbviheti a család nevét. Németország szinte minden táján szívszakasztó jelenetekre került sor a vasúti pályaudvarokon és kikötőkben, ahol apák és anyák búcsúztak el a gyermekeiktől. Az 1930-as években szüleik és testvéreik nélkül Amerikába érkező zsidó fiúknak egy egészen új életformához kellett alkalmazkodniuk az Újvilágban: távoli rokonok vagy befogadó családok otthonában laktak, állami iskolákba jártak, idegen volt a nyelv, a kultúra, az ország, amely körbevette őket. Ám hivatástudó tanáraik és új barátaik segítségével hamarosan amerikanizálódtak, bár otthonuk árulkodó akcentusa megmaradt.

A szüleik által beléjük oltott, régi világbeli értékek – a tanulás és a kemény munka – jó szolgálatot tettek nekik. Mire az Egyesült Államok belépett a háborúba, ezek a szeretett fiúk, akiket kétségbeesett szüleik küldtek az Újvilágba, már rendíthetetlen fiatalemberekké lettek, akik szívből szerették új hazájuk demokráciáját és szabadságát. Készséggel tértek vissza a sereggel Európába, hogy Hitler ellen harcoljanak – nemcsak új hazájuk iránti hűségből, hanem személyes bosszúvágyból is. A nácik sok más áldozatával ellentétben a német zsidó menekülteknek, akikből amerikai katonák váltak, megvolt a módjuk, hogy hozzájáruljanak az őket és családjukat üldöző rendszer lerombolásához.

Volt azonban egy bökkenő. 1941 decemberében, amikor Németország hadat üzent az Egyesült Államoknak, az Amerikában élő német állampolgárok automatikusan ellenséges idegenekké váltak. Még azután is, hogy a kongresszus jóváhagyta az ellenséges idegenek belépését a seregbe, néhányan közülük olyan bázisokon találták magukat, ahol katonatársaik nem bíztak bennük, és gúnyt űztek az akcentusukból.

A Pentagon háborús stratégái hamarosan ráébredtek, hogy az egyenruhát viselő német zsidók ismerik az ellenség nyelvét, kultúráját, lelkivilágát a legjobban – és az ő motivációjuk a legerősebb, hogy legyőzzék Hitlert. 1942 közepére a seregen belül egy titkos, döntő ütőképességű csapattá kezdték formálni őket, azzal a céllal, hogy segítsenek az európai hadszíntéren. Az ezt követő három évben harmincegy, egyenként nyolchetes képzés folyt le a Maryland állambeli Camp Ritchie-ben, amelynek egyaránt része volt a széles körű elméleti oktatás és a gyakorlati kiképzés is. A legnagyobb csoport, amely végzett, 1985 német születésű zsidó férfiből állt, akiket a német hadifoglyok kihallgatására képeztek ki. Gyorsított eljárásban kapták meg az amerikai állampolgárságot, és a német frontra küldött egységekkel együtt utaztak át a tengeren. A Ritchie-fiúknak, ahogy később ismertté váltak, sejtelmük sem volt, mit találnak majd Európába visszatérve. Sokan még mindig nem tudták, mi lett a családjuk sorsa, miután őket biztonságban elküldték Amerikába.

Az Üldözöttek és katonák egy csoport Ritchie-fiú életét követi végig a németországi gyerekkoruktól az Újvilágba menekülésükön át a visszatérésükig. Az Egyesült Államok katonáiként a háború számukra mélyen személyes ügy volt. A partraszállás napján ők is felcsatolták az ejtőernyőt, hogy az Omaha partszakaszon landoljanak, versenyt futottak Patton harckocsijaival a megszállt Franciaországon át, és küzdöttek az ardenneki offenzívában, amely Hitler utolsó, kétségbeesett kísérlete volt a háború megnyerésére. Utóbb a szövetséges seregekkel beléptek Németországba, a koncentrációs táborokba is, ahol a saját szemükkel láthatták a holokauszt rémségeit. Amikor a fegyverek végre elhallgattak, elérkezett az idő, hogy a fiúk megkeressék hátrahagyott családjaikat.

A Ritchie-fiúk tetteiről és stratégiai jelentőségéről a mai napig kevesen és keveset tudnak. Az európai hadszíntér minden jelentősebb csatájában és hadjáratában részt vettek, és fontos taktikai információt gyűjtöttek az ellenség erejéről, csapatmozgásairól, védelmi vonalairól, valamint a moráljáról is. A háború alatt a Harmadik Birodalom több tízezer elfogott katonáját hallgatták ki ezek a zsidó harcosok. Az amerikai hadsereg egy titkosított, utólagos jelentésében az áll, hogy az Európában összegyűjtött hiteles információk közel 60%-a a Ritchie-fiúktól származott. Mégsem publikálták sem a tetteik leírását, sem a teljes névsort. A katonai hírszerzés tagjaként mind a kiképzés, mind a bevetések során tilos volt felfedniük, pontosan miben áll a szolgálatuk, és a háborút követően hasonló titoktartási kötelezettség vonatkozott a náluk maradt dokumentumokra, jelentésekre, jegyzetekre. Nem tartottak évfordulós találkozásokat, és többnyire a veteránok egyesületeibe sem léptek be, mert az amerikai veteránok nem hallgatták szívesen német akcentusukat. Az ő történetük a második világháború egyik utolsó nagy, elmondásra váró legendája.

Megtisztelő, hogy én lehetek az, aki bemutatja ezeket a kevéssé ismert hősöket.

Bruce Henderson

Menlo Park, Kalifornia

PROLÓGUS

Németország, 1938

Martin Selling mély álmából hangos ajtócsapódásra riadt. A nap még nem kelt fel. 1938. november 10-e volt.

Martin Németország délkeleti részén lakott, Lehrbergben. Ő és a rokonai voltak az egyedüli zsidók a békés mezőgazdasági város ezernyi lakója között. Az előző nap során a nácik egész Németországban brutális, összehangolt támadássorozatot intéztek a zsidók ellen – Martin azonban ennek még nem volt tudatában.

Az erőszaknak ez a széles körű megnyilvánulása később Kristályéjszaka néven vonult be a történelembe. Azért nevezték így, mert az utcákat kristályszilánkokként borították a kitört ablaküvegek cserepei, miután több ezer zsinagógát és zsidó tulajdonban álló lakást, üzlethelyiséget és kórházat raboltak ki és vertek szét. Az erőszakhullámot az váltotta ki, hogy Párizsban egy tizenéves fiú lelőtt egy német követségi alkalmazottat – megtorlásként, mert a fiú egész családját kitoloncolták Németországból, több ezer más lengyel zsidó bevándorlóval együtt. A „párizsi lövöldözés” örvén a nácik végrehajthatták a zsidók ellen már régóta tervezett akciót. November 9-e éjszakáján az utcákat megszállták a rohamosztagok.

A húszéves Martin nemrég tért vissza Lehrbergbe, gyermekkori otthonába, Münchenből, ahol szabóként dolgozott. München volt a város, ahol Hitler hatalomra emelkedett, és ahol a náci párt székelt. Martin nemegyszer látta Hitlert: amikor az autókaravánja átszáguldott az utcákon, mindenkinek vigyázzba kellett állnia, jobb karját mereven feltartva, a „Heil, Hitler!” üdvözlésben. Ha Martin meghallotta a közeledő kocsikat, vagy akár csak meglátta, hogy egy csapatnyi ember náci zászlókat lengetve vonul valamerre, igyekezett minél ártatlanabbnak kinézni, és elsietett, vagy besurrant egy mellékutcába.

Hitler 1938 folyamán ráébredt, hogy a párt főhadiszállása felé vezető úton az autókaravánja rendszeresen elhalad egy nagy zsinagóga mellett. A gyülekezet, a Führer parancsára, alig egy napot kapott, hogy kimentse a könyveit és értéktárgyait; néhány nappal később az épület helyén frissen aszfaltozott parkoló terpeszkedett. Martin főnöke, egy idősebb zsidó, ekkor úgy döntött, hogy eleget látott. Olaszországba menekült, Martin pedig állás nélkül maradván kénytelen volt hazatérni Lehrbergbe.

A kopogtatás nem maradt abba, sőt, hangos és vészjósló dörömböléssé erősödött. Mire Martin az ajtóhoz ért, már félő volt, hogy berúgják. Amikor kinyitotta, az SA (Sturmabteilung) négy tagját találta a küszöbön, egyforma barna ingben, vörös-fekete horogkeresztes karszalaggal. Félretolták Martint, holott csaknem százkilencven centis termetével föléjük tornyosult, és benyomultak a lakásba.

Anélkül, hogy okát adták volna a megjelenésüknek, átkutatták a lakást, és lefoglaltak egy drága fényképezőgépet. Ezt követően őrizetbe vették Martint és a nagybátyját, Julius Laubot, aki a család textilkereskedését vezette a szomszédban testvérének, Martin özvegy édesanyjának, Idának a két évvel korábbi halála óta. Ida tizenöt évig állt a bolt élén, miután Martin apja szívrohamban elhunyt.

A rohamosztagosok elvitték a házvezetőt is, aki rajtuk kívül egyedül volt a lakásban. A társaik ugyanebben az időben gyűjtötték be közeli otthonukból Martin nagynénjét, Gittát és három gyerekét is.

A hét és fél kilométernyire fekvő Ansbach városába vitték őket, a nyitott sportcsarnokba, ahol már hatvan zsidó várakozott, férfiak, nők és gyerekek egyaránt. Rettegve kuporodtak össze a lelátókon a hideg éjszakában, amíg meg nem virradt. Reszkettek a félelemtől és a heves széltől. Martin szóba elegyedett a többiekkel, és megtudta, hogy az ansbachi zsinagógát felgyújtották, a helyi zsidók otthonát felforgatták, a férfiakat megverték. Rákérdeztek az SA-tagoknál, hogy mi történik, de úgy tűnt, nem tudják. Csak azt a parancsot kapták, hogy tartóztassák le az összes helybéli zsidót.

A rá következő délutánon, fél négy körül, a nőket és a gyerekeket, valamint az ötvenöt év feletti férfiakat magyarázat nélkül elengedték. Martin, a nagybátyja és még nagyjából tizenöt másik férfi őrizetben maradt. Gyalog hajtották el őket a helyi börtönig – vén, primitív épület volt –, és egyetlen cellába zárták mindannyiukat. Nem volt sem folyóvíz, sem vécé, mindössze egyetlen fémkübli állt a rendelkezésükre, az étel pedig pocsék volt és kevés. Két napot töltöttek így összezsúfolva, aztán a negyvenöt kilométerre fekvő Nürnbergbe szállították őket.

A nürnbergi körzeti börtön csaknem teljesen tele volt. Több száz szudétanémetet, azaz Csehszlovákiából származó német nemzetiségűt tartóztattak le két hónappal korábban, amiért tiltakoztak a hárommillió német által lakott Szudéta-vidék Németországhoz csatolása ellen. A Kristályéjszaka után elvitt helyi zsidókat – Nürnbergben nagyjából százan lehettek – a börtön tornatermébe zárták, ahol mindössze matracokat vetettek a földre. Martin csoportja melléjük került.

A legtöbb őr idősebb férfi volt; kemény bűnözőkhöz szoktak, nem politikai foglyokhoz, és a zsúfoltság őket is túlterhelte. Elvégezték a kötelességüket, de semmi többet, vagyis a foglyokat nagyrészt békén hagyták. A bentlakókból összeállított személyzet hordta az ételt a konyháról, és egy alkalommal mindenki lezuhanyozhatott a közös fürdőben, ahol egy sornyi zuhanyrózsa várta őket a falon. Kis csoportokban engedték ki őket a tornateremből naponta egy órára; csak akkor róhatták a köröket a börtönudvaron, ha onnan előbb bevitték az árja rabokat, nehogy azok kapcsolatba kerüljenek a zsidókkal.

A következő hét során néhány rabot – köztük Martin nagybátyját is – elengedtek. A döntés, hogy ki mehetett és ki maradt, Martin és mindenki más számára tökéletesen érthetetlen volt. Az őrök elárulták, hogy a parancsot a helyi Gestapo adta ki, de a rettegett titkosrendőrségtől senki sem jelent meg a börtönben, és egy rabot sem kérdeztek ki. December 22-ére, hat héttel azután, hogy Martint letartóztatták, az eredeti csoportból csak kilencen maradtak. Aznap az őrök a folyosón végigdübörögve jelentették be, hogy a dachaui koncentrációs táborba viszik őket.

Martin, aki eddigre külön zárkába került, úgy érezte, mintha hasba rúgták volna. Tudott Dachau létezéséről, ahogy a legtöbb német is, de a hírek csak baljós suttogásként terjedtek. A tábort München közelében, egy első világháborús lőszergyár területén nyitották meg 1933 márciusában; ez volt az első koncentrációs tábor, amelyet a nácik a hatalomra kerülésük után létrehoztak. Heinrich Himmler, az SS (Schutzstaffel) vezetője jelentette be az újságok hasábjain, hogy Dachauba azokat zárják majd, akik „az állam biztonságát veszélyeztetik”. Az első év során közel ötezer rab került oda, főleg német kommunisták, szociáldemokraták, szakszervezetisek, és a nácik egyéb politikai ellenfelei vegyesen.

Martinnak azonban személyes emlékei is fűződtek Dachauhoz: 1933 áprilisában az egyik unokatestvérét, egy müncheni ügyvédet, letartóztatták, és Dachauba küldték. Három hónappal később ott is halt meg. A hallott komor történetek alapján Martin úgy ítélte meg, hogy Dachauba kerülni felér egy halálos ítélettel.

Az őrök hamarosan szélesre nyitották a táborba indítandó foglyok celláinak ajtajait. Martin nagyon szeretett volna elbúcsúzni ikertestvérétől, Leopoldtól, aki az egyik nagynénjével máshol élt, és Julius nagybátyjától. Egy darab papírra próbálta lekörmölni a szavakat. A folyosón megállt egy másik rab cellájánál, akit időközben megismert, és a rácsok között becsúsztatta a levelet.

A nürnbergi vasútállomáson őt és az Ansbachból elhurcolt másik nyolc férfit egy modern vasúti kocsiba terelték. Őrizet alatt tették meg a százhatvan kilométeres utat a dachaui váltókig, ahol a kocsit lekapcsolták, és egy mellékvágányra tolták. Martin kinézve mindenhol SS-katonákat látott, fekete egyenruhában, vörös horogkeresztes karszalaggal. Bajonettel felszerelt fegyvereket viseltek, és mindenfelől körbevették a kocsit.

Letaszigálták a rabokat, végiglökdösték őket a vágányok mentén, el valamiféle irodaépületek, az őrbarakkok és egy fedetlen lőtér mellett, ahol az SS-katonák gyakorolták a célba lövést. Martin hamarosan rájött, hogy a lőtér egyben vesztőhely is. Nehéz vaskapu nyílt a rabok bekerített területére. Fémbetűkkel állt felette a felirat: ARBEIT MACHT FREI, azaz „A munka felszabadít”.

A négyszögletes alapú, mintegy háromszázszor hatszáz méteres alapterületű létesítményt szögesdrót vette körül, amelybe áramot vezettek. A legfontosabb pontokon lövésztornyok magasodtak. Bent helyet kapott egy gyengélkedő, egy mosoda, műhelyek, ahol a rabok a kenyértől a bútorokig mindenfélét előállítottak, és egy udvar, ahol névsorolvasásokat és egyéb gyűléseket tartottak.

A rabok tíz földszintes beton- és téglabarakkban laktak, amelyek egyenként 270 fő befogadására voltak alkalmasak, és öt negyvenöt fős helyiségre voltak osztva. A hadsereg szóhasználatával élve az egy helyiségbe került rabokat egy szakasznak nevezték. Keskeny fapriccsekre vetett szalmán aludtak, a fürdőhelyiségekbe néhány mosdó és vízöblítéses vécé került.

Amikor Martin és a társai megérkeztek, az őrök egy nagy terembe taszigálták őket, ahol meztelenre kellett vetkőzniük. Kopaszra nyírták, majd hideg zuhany alá parancsolták őket, végül meztelenül mindüket átterelték egy másik helyiségbe, egy rövid, tábori orvosi vizsgálatra. Vékony, kék-fehér csíkos rabruhát kaptak. Néhányan még mindig szorongatták a kis csomagjukat, amelyet otthonról hozhattak magukkal, amikor letartóztatták őket. Ezeket ott kellett hagyniuk, és személyes holmi gyanánt mindössze annyi tisztálkodószert vihettek magukkal, amit kézben elbírtak.

A nürnbergi börtönben Martin összebarátkozott egy Ernst Dingfelder nevű, mélyen vallásos férfival, aki most odasúgta neki, hogy meg akarja tartani a tálitját, az imasálját. Martin alig hitt a fülének: őrültségnek tűnt, hogy valaki zsidó imakendőt akarjon becsempészni egy náci koncentrációs táborba. Vitatkozni kezdett Ernsttel, megmondta neki, hogy ha az őrök megtalálják nála a sálat, először rátekerik, és csak azután lövik majd le. Végül meggyőzte a barátját, hogy hagyja hátra a kendőt.

A dachaui rabruhák jobb oldali mellrészén volt az azonosítószám. Martin a 31889-est kapta, ami, mint hamarosan rájött, a tábor számozási rendszere értelmében annyit tett, hogy ő a 31 889. fogoly a tábor megnyitása óta. Nem tudta azonban, hogy egy volt a tízezernél is több zsidó közül, akik a Kristályéjszaka óta kerültek táborokba.

Éjfél volt, mire elérték a nyolcas blokk negyedik helyiségét. A fűtetlen teremben kétszáz rabot zsúfoltak össze, négyszer annyit, amennyire a helyet eredetileg tervezték. Hogy elférjenek, a priccseket két méter széles polcokkal helyettesítették, egyet lent, egyet másfél méter magasságban szereltek a falra. Vékony réteg szalma fedte őket, amelyben nyüzsögtek a tetvek és a bolhák. Annyi hely sem volt, hogy a fekvők megforduljanak. Fejjel a fal felé, szorosan összepréselődve aludtak, és a fagypont alatti hőmérséklet ellenére sokuknak semmiféle takaró sem jutott: túl kevés pokrócon kellett osztozniuk.

Martin alig aludt; másnap reggel ötkor kimerülten várta az első névsorolvasást. Ennek végeztével visszaterelték őket a barakkba, ahol vizes pótkávét kaptak, és zabkását, amelyben bogarak úsztak. Dachau munkatábor volt, azonban mivel ilyen mennyiségben érkeztek az új rabok, a tisztek még nem tudtak mindenkit beosztani a kényszermunkára – árokásásra, útjavításra, mocsarak lecsapolására az őrök figyelő tekintete mellett. Martin és a csapata egész nap az udvarban téblábolt, topogva és tapsolva, hogy így védekezzenek a hideg ellen.

Este valami gulyásfélét kaptak, de jobban emlékeztetett a disznók elé öntött moslékra. Martin úgy látta, azonosítatlan belsőségdarabok úszkálnak benne. Harmadnaponta osztottak kenyeret, két embernek egy kis cipót, sajnos azonban ez nem aznapra esett. Ernst, Martin barátja elundorodott a nem kóser ételtől, és megtagadta, hogy egy kanállal is megegyen belőle. Martin később igyekezett segíteni neki, hogy kóser módra étkezhessen: inkább elcserélte a kenyerét Ernst gulyására. Elszánta magát, hogy a náci koncentrációs tábor méltatlanságai és nélkülözései ellenére is kitart, méghozzá úgy, hogy közben hű marad az elveihez és fogadalmaihoz. A bajba jutott barát kisegítése ilyen volt.

A táborba érkezése után azonnal látta, hogy a régebb óta bent lakók – akik hónapokkal, esetleg évekkel azelőtt kerültek Dachauba – elméje eltompult, teste legyengült a napi munka és az őrök kegyetlen bánásmódja miatt. A verés mindennapos volt, sok rab szenvedett lassan gyógyuló sérülésektől és véraláfutásoktól. Mások lázas betegek voltak. A legtöbben nem mertek a gyengélkedőbe menni: az orvosi ellátás nemcsak kritikán aluli volt, de ha valaki beteget jelentett, automatikusan lógósnak bélyegezték, és megbüntették. A büntetés leggyakrabban hosszas magánzárka volt, vagy huszonöt korbácsütés, amely felszakította a hátukon a bőrt. A lista azonban, amiért a dachaui rabokra kegyetlen büntetést szabtak ki, hosszú volt. A szökési kísérlet halált jelentett – erre az udvarban kitáblázott hirdetmény figyelmeztette a bentlakókat –, ahogy a szabotázs, a lázadás és lázítás is. Aki megtámadott egy őrt, „megtagadta az engedelmességet”, vagy nem volt hajlandó elvégezni a rá kiosztott munkát, azt helyben lelőtték mint lázadót, vagy utóbb akasztották fel.

A rabok különösen féltek a szombat délutáni vizsgálatoktól. Ilyenkor a fejükön kinőtt borostát tövig nyírták; a 4. teremben kétszáz emberre jutott két tompa hajnyíró, amelyek csomókban tépték az emberek haját. Az alumíniumcsajkákat is megvizsgálták ilyenkor: makulátlannak kellett lenniük, hiába nem állt rendelkezésre szappan, és dörzsölni sem dörzsölhették őket semmivel. Ha az őrök ételmaradékot vagy karcolásokat találtak a tálakon, veréssel büntették a tulajdonost.

Amikor Martinnál is hibát találtak az egyik vizsgálat során, mozdulatlanul kellett vigyázzban állnia, miközben egy bőrkesztyűs őr többször arcon csapta. Korábban már látta, ahogy másokat hasonlóképpen büntetnek. Minél többször rezzentek össze, annál tovább tartott a verés. Martin teljes erővel elszánta magát, hogy ne mutasson félelmet, visszafogta a reflexeit, és nem rándult össze az ütésektől. Az őr feladta, és továbbment. A keménységnek és elszánásnak olyan próbája volt ez, amelyet Martin nem felejtett el.

Korábban elképzelni sem tudta, hogy emberek egymásnak olyan szenvedést tudnak okozni, mint a kegyetlen SS-katonák. Gyanította, hogy dachaui őrnek lenni nem a legnépszerűbb beosztás, és sokukat azért rendelték oda, hogy kitanulják a kegyetlenséget, amelyet majd más táborokban és a meghódított területeken vethetnek be. Dachau hierarchiája erőszakra épült. A fiatal tiszteknek kemény bánásmódot kellett elviselniük a feljebbvalóiktól, amelyet aztán gátlások nélkül vezettek le a rabokon. Martint a folyamat a harci kutyák kiképzésére emlékeztette.

Egy este, névsorolvasáskor, a táborparancsnok bejelentette, hogy egy rab megszökött. Büntetésként az összes többi rabtársának az udvarra kellett vonulnia, és ott vigyázzba állnia, amíg a szökött rabot meg nem találták, és vissza nem hurcolták. Az éjszaka órái lassan fogytak: a reflektorok ragyogó fényében nagyon hideg lett. Őrségváltás idején a rabok hallották, ahogy a tornyokban kattannak a géppuskák: ellenőrizték a töltött fegyvereket.

Martin az egyik sor végén állt. Éjfél után, kimerülten és csaknem halálra fagyva, állva elbóbiskolt. Bizonyára megingott álltában, mert arra riadt, hogy egy fegyver agyával keményen hátba ütik. Erőlködnie kellett, hogy ne veszítse el az egyensúlyát.

Reggelre az udvaron többen is hevertek – mindannyian az éjjel során estek össze. Amennyire Martin meg tudta állapítani, halottak voltak. A többi rabot rövid időre odébb terelték, hogy enni és inni adjanak nekik, majd újra kiküldték őket az udvarra. Közben a testeket elvitték.

Délután négy óráig álltak ott: akkor hozták vissza a szökevényt. Gyorsan elhurcolták, és többé senki sem látta.

Martin tudta, hogy nem várt rá könnyű halál. Az egyik kínzási technika, amelyet Dachauban előszeretettel alkalmaztak, a középkori inkvizícióból eredt. Az elítéltet egy akasztófaszerű ácsolat alá állították, a kezeit összekötözték a háta mögött, és a csuklóira erősített kötélnél fogva felemelték. Hogy tovább fokozzák a karja és a válla fájdalmát, súlyokat akasztottak rá, ahogy lengett a kötélen. Martin néha látta, hogy egy óráig is úgy hagytak egy-egy rabot valami vélt vagy valós kihágásért. A legtöbben törött vagy kificamodott végtagokkal kerültek le a kötélről, néhányan végleg megnyomorodtak.

A rettenetes következmények ellenére mindig akadt egy-egy kétségbeesett rab, aki megkísérelte a menekülést. Csak nagyon kevesen jártak sikerrel. Volt, aki a szökés másik módját választotta: nekirohant a kerítésnek, tudva, hogy az őrtornyokból golyózáporral várják majd. Ha mégis elérte a kerítést, a drótba vezetett áram megölte. Az SS-őrök általában gyilkos lövéseket adtak le, de nem mindig. Egy alkalommal az egyik rabot mozgásképtelenné tették, mielőtt elérte volna a kerítést, de otthagyták a földön vonaglani. Egész éjjel kiáltozott.

Az ilyen éjjeleken, miközben mindenfelől nyögések és sikolyok hallatszottak, és az állandó fagy marta a bőrét, Martin többet gondolkozott, mint aludt.

A nagy kérdés mindig ugyanaz volt. Miért? Korábban sokat olvasott, és érdeklődött a történelem iránt. Remélte, hogy egyetemre mehet, de amikor 1934-ben betöltötte a tizenhatodik évét, közölték vele, hogy elérte a legmagasabb oktatási fokozatot, amelyet egy zsidó Németországban elérhet. Sokat tudott a középkori Európáról és az inkvizícióról. Mi volt a különbség a négyszáz évvel korábbi emberek szenvedése között, ad maiorem Dei gloriam, Isten nagyobb dicsőségére, és aközött, amit a nácik tettek jelenleg? A szenvedés az szenvedés. És ha csak egy isten van, kié az?

Néhány rab, mint Ernst Dingfelder, Dachauba érkezésekor mélyen vallásos volt. Mások úgy lettek egyre mélyebben hívők, ahogy a napok teltek. És voltak, akik úgy érezték, többé nem képesek hinni az Istenben, akármilyen istenben, amiatt, ami körülöttük folyt. Martin velük érzett együtt. Úgy döntött, megőrzi zsidó örökségét, és a továbbiakban is megtartja a hagyományokat, részt vesz majd a szertartásokon, amelyekkel felnőtt, azonban tudta, hogy ez már élete végéig csak színjáték lesz. Dachau rettenetei megölték benne az Istenbe vetett hitet.

A rabok hetente egyszer írhattak levelet, bár a náci cenzorok mindent elolvastak, úgyhogy jóformán semmit sem mondhattak. Martin nem írhatta le az éhezéssel felérő koszt hatásait, hogy mennyit fogyott, vagy hogy a talpán éktelenkedő, begyógyulni nem bíró fagyási seb miatt minden lépés kínszenvedés volt a számára. Ha bármi mást írtak, mint hogy minden rendben van, a levelet nem küldték el. Minthogy a családja számára ez volt az egyetlen mód, hogy tudják, még életben van, Martin szorgalmasan, hetente írt. A feladó helyére Dachaui Koncentrációs Tábor került, a válaszcímben szerepelt a Schutzhaft-Jude szó, azaz védőőrizetbe vett zsidó.

1939. január elsején Martin betöltötte a huszonegyet. Nagykorú lett, tehát többé nem Julius nagybátyja volt a kezelője a háznak, amelyet az anyjától örökölt. Hogy a tábor vezetősége honnan tudta meg mindezt, fogalma sem volt, de röviddel a születésnapja után behívatták az egyik irodába, és elétettek egy okiratot, amelyet itatóssal takartak le. Közölték vele, hogy nem kell elolvasnia: elég, ha aláírja.

– Was ist das? – kockáztatta meg a kérdést.

– Sie haben drei Sekunden. Sonst… – Azaz három másodperce volt aláírni, különben…

Martin aláírta; a papírt elvették előle. Csak akkor mondták meg, hogy meghatalmazást adott, engedélyt az anyja házának eladására.

Martin Selling akkor értette meg, hogy nem tér haza többé.

ELSŐ RÉSZ



„Jöjjön fáradt, nincstelen,

A tömeg, mely szabadságért zihál:

Nyomorgó söpredéktek kell nekem.

A viharvert hontalanokra vár

Arany kapum, hol fáklyám emelem.”

EMMA LAZARUS XIX. SZÁZADI ZSIDÓ KÖLTŐ

Az új Kolosszus (véset a Szabadság-szobor talapzatán)

N. Kiss Zsuzsa fordítása

1

A GYERMEKEK MEGMENTÉSE

Günther Stern gyermekkora közel tizenkét évig csodálatos volt.

Hildesheimben töltötte ezt az idilli időt, Észak-Németország egyik legrégibb és legszebb városában, amely az Innerste folyó szélsöpörte partján épült, lankás dombok között, ahol a tejgazdaságok tehenei legelésztek. A város kockaköves útjai mellett évszázados, csúcsos tetejű házak és templomok sorakoztak.

A hildesheimi katedrális apszisának falain egy tízméteres vadrózsabokor nyújtózott az ég felé – ezt tartották a világ legöregebb élő rózsabokrának. Majdnem egyidős volt a várossal, innen is kapta a nevét: Tausendjähriger Rosenstock, Ezeréves Rózsa. A helyi legendák szerint a város akkor virágzott, amikor a bokor is kibontotta rózsaszín szirmait.

Hildesheim az alapítása óta római katolikus püspöki székhely volt, a lakói nagy többsége katolikus. A reformációt követően – amely Németországból indult – sok katolikus protestáns, főként lutheránus hitre tért, így az 1930-as évekre Hildesheim hatvanötezres lakossága a két nagy keresztény vallás között oszlott meg. Ezernél is kevesebb zsidó élt a városban – ez megfelelt az országos eloszlásnak. Egy 1933 júniusában lefolytatott népszámlálás adatai szerint Németország lakóinak kevesebb mint egy százaléka volt zsidó, azaz 67 millióból mintegy félmillió.

Amikor a zsidók a tizenhetedik század elején letelepedtek Hildesheimben, favázas házakat húztak fel, szép mívű, fából faragott homlokzatokkal. A város mór stílusú zsinagógája 1849-ben épült meg a Lappenberg utcában, amely később Hildesheim legszebb részeinek egyikévé vált.

Günther éles eszű, kíváncsi fiúcska volt. Az anyja életvidámságát örökölte, valamint apja figyelmes tekintetét és elálló füleit, amelyek nem engedelmeskedtek semmiféle kényszernek. 1922-ben született, és hatévesen lépett be először a zsinagógába a szülei társaságában, egy nagy ünnepen. Most az egyszer nem panaszkodott, amiért a legjobb ruháit kellett felvennie. Az anyja elmondta neki, milyen fontos, hogy jó első benyomást tegyen az Úrra. Más családokkal együtt sétáltak a zsinagóga felé, és mindenki a legszebb ruháit viselte. A mosolygó járókelők félreálltak, biccentéssel üdvözölték a zsidók menetét; a férfiak újra és újra megemelték cilindereiket.

Günther, Julius és Hedwig Stern legnagyobb gyermeke, négy évvel volt idősebb Werner öccsénél, tizenkettővel Eleonore húgánál. A család, mint a hildesheimi zsidók legtöbbje, a középosztályba tartozott. Günther apjának apró méteráruboltja mellett béreltek lakást, a város közepén nyüzsgő piachoz közel, egy jól karbantartott épület harmadik emeletén. Magas mennyezetű szobái mindig világosak voltak, az ablakokat szép függöny fedte, fatüzelésű kályha ontotta a meleget, a konyhában pedig modern tűzhely állt.

A két fiú az egyik oldalsó szobán osztozott; a szülők hálószobája, ahol a kishúguk is aludt, a másik oldalon nyílt. A hálószobákban keményfa parketta volt, a szőnyegezett nappaliban egy kanapé állt, két kárpitozott karosszék, és Julius sötét fa íróasztala. Az elegáns étkezőt az osztrák művész, Ferdinand Georg Waldmüller idilli tájképe díszítette, de ezt a helyiséget csak különleges alkalmakkor használták. Günther és az öccse leginkább a kövezett előteret kedvelte, amely afféle benti játszótérként funkcionált – még pingpongasztal is állt itt, amit rendszeresen használtak is.

Günther apja vékony ember volt, ám határtalan energiáiról híres. Heti hat és fél napot dolgozott, csak szombat délelőttönként nem, amikor a zsinagógába járt, hogy meghallgassa a német nyelvű prédikációt és a héber szertartást. A boltjában mindenkinek anyagmintákat mutogatott, és a környékbeli falvakba járt rendeléseket felvenni, hogy megkeresse a vevőket, akik maguk varrták a ruháikat. Az egyetlen készruha, amit árult, a férfi gabardinkabát volt. A felesége, Hedwig (született Silberberg) intézte a gépírást és a számlázást. Fekete hajú asszony volt, sötét, életteli szemmel; szívesen írt szellemes limerickeket a rokonaikról és a barátaikról.

Günther egy egy tantermes zsidó iskolában kezdte meg a tanulmányait. A tanítójára várt a feladat, hogy a különböző korú és felkészültségű diákok érdeklődését egész nap lekösse. Günther mindig figyelt, és hamarosan nagyon megszerette az olvasást, mintadiák lett belőle. Szintén élvezte a szombat délutánonkénti ifjúsági összejövetelt, amelyet a zsinagóga karizmatikus fiatal kántora, Josef Cysner tartott – ilyenkor élénk vitákat folytattak a zsidó könyvekről és kultúráról.

Ahogy az szokásos volt, Günther tízéves korában, 1932-ben beiratkozott az Andreas Felső-Reáliskolába. A húsztagú első évfolyamon vele együtt három zsidó volt. Günthernek már az iskola előtt sok nem zsidó barátja is volt: Hildesheimben annak idején könnyen keveredtek a fiatalok. Látogatóba jártak egymáshoz, ugyanazokra az ünnepségekre voltak hivatalosak, együtt kerékpároztak és úsztak, ugyanazokban a klubokban fociztak.

1933-ban azonban, amikor a nácik hatalomra kerültek, azonnal megszülettek a zsidók életét korlátozó törvények. Hitler felesküdött rá, hogy megváltoztatja a nemzetet. „Adjatok tíz évet”, ígérte akkor profetikusan, „és többé nem ismertek rá Németországra.”

1933. április 1-én, két hónappal azután, hogy Hitler kancellár lett, a kormány felszólítást adott ki, hogy országszerte mindenki 24 óráig bojkottálja a zsidók boltjait. Rohamosztagosok álltak meg az üzlethelyiségek előtt, szidalmazták a tulajdonosokat, elállták az utat. A kirakatokra ZSIDÓ feliratot mázoltak, az ajtókra Dávid-csillagot. A helyi bojkottok országossá nőttek. Az utcákon masírozó nácik zsidóellenes szidalmakat harsogtak: a meneteléseket egyre gyakrabban kísérték mindenfelé letartóztatások, verések, és nagy vagyoni kár.

Sok zsidó üzletemberhez hasonlóan lassan Julius is elvesztette a legtöbb nem zsidó kuncsaftját. Féltek, hogy meglátják őket, amint betérnek az üzletébe. Amikor pedig házhoz ment, a kapukon a JUDEN IST DER EINTRITT VERBOTEN („Zsidóknak belépni tilos”) felirat fogadta.

Günther, bár rendíthetetlenül olvasta az újságokat, abban az időben még nem értette meg egészen, mi folyik Németországban. Azt azonban észrevette, hogy a barátai egyre jobban vonakodnak üdvözölni, végül már egyáltalán nem is állnak szóba vele. Egyre kevesebb születésnapi partira hívták meg, és nemsokára Hildesheim többi zsidójával együtt kitiltották a helyi uszodából, sőt, a saját focicsapatából is. Végül még az atlétikai egyesülete is kirúgta: bár elég részvételi pontot szerzett az éremhez, nem adták meg neki. Günther számára ezek személyiségformáló évek voltak; nagyon fájt neki, amikor ráébredt, hogy kitaszítottá vált a társai között. Ifjú élete váratlanul, hevesen tört meg.

Az iskolában sok tanárt új oktatókkal váltottak fel, akik egyenesen Berlinből érkeztek, vagy ha máshonnan, akkor is mind horogkeresztes kitűzőt viseltek, és ömlött belőlük a náci propaganda. Néhány régi tanár együttérzett a zsidó diákokkal, de vigyázniuk kellett: ha feljelentették volna őket, az a munkájukba kerül.

Günthernek egy ideig védelmezője is akadt: egy okos, Günthernél egy évvel idősebb és egy fejjel magasabb fiú, Heinrich Hennis. Nemegyszer avatkozott közbe, hogy elválassza egymástól Günthert és a kínzóit. Azonban a nem zsidó fiúknak kötelező volt beiratkozni egy náci ifjúsági szervezetbe, ez alól pedig Heinrich sem volt kivétel. A szervezet vezetője Heinrichet egyéni elvi átnevelésnek vetette alá, talán mert híre ment, hogy zsidókat védelmez. Végül már ő sem állt szóba Güntherrel, és elkezdte ismételgetni a náci jelszavakat.

Günther kedvence mindig is az énekkar volt. Néhány évvel korábban a szülei elvitték a világhírű hannoveri operaházba, hogy megnézzék Wagner Lohengrinjét. Azóta imádta a zenét és az éneklést. Egy délután azonban, miután a nácik hatalomra kerültek, a kórusvezető felállította a diákokat, és elénekeltette velük a Deutsche Jugend, heraus!-t. A dalt néhány évvel azután írták, hogy Németország vereséget szenvedett az első világháborúban, a szövege pedig erőszakos volt és provokatív. „Német ifjak, fel! Verjük meg a lopózó ellent, törjük meg egy hős rohammal!” A hitlerista ifjúsági szervezetek szerették a dal lázító nacionalizmusát: még egy 1933-as daloskönyvbe is belekerült egy nácibarát kiadónál.

Günther régi barátja, Heinrich Hennis volt az, aki haragosan odakiáltott a tanárnak.

– Hogy hagyhatja, hogy zsidók énekeljenek a német ifjúságról?

A kórusvezető leintette az éneklést, és bocsánatkérőn válaszolt.

– A zsidó diákok ebben most akkor nem vesznek részt.

Günther és a másik két zsidó diák leült, és némán hallgatta a többiek éneklését. Günther egyszerre érzett szégyent és dühöt. Ekkor jött rá, hogy a nácik megtalálták a módját, hogyan vegyék el tőle még a zenét is.

Az 1933-as év során Günther tanúja lett, miként íródik át Németország és Európa történelme – szó szerint. Egy nap a történelemtanáruk borotvapengéket osztott ki az osztályban.

– Vegyétek elő a tankönyveiteket – rendelkezett, aztán oldalszámokat kezdett a táblára írni. A diákoknak ki kellett vágni a megjelölt lapokat, és újakkal helyettesíteni. – Figyeljetek, hogy elég hely maradjon a margón – tanácsolta –, hogy majd be tudjátok ragasztani az újakat.

A furcsa feladatot hallva az osztály izgatott mormolásba kezdett. Amikor Günther is kapott egy pengét, úgy tett, ahogy meghagyták neki. Néhány lappal később aztán beleolvasott a kivágandó bekezdésekbe, és döbbenten jött rá, hogy a zsidók nagy eredményeiről szólnak.

A nem zsidó diákoknak egyre több és több antiszemita propaganda mosta át az agyát az iskolában és odahaza is, ezért egyre agresszívabbá, gyűlölködőbbé váltak zsidó osztálytársaikkal. Egy nap tanítás után Günthert öt fiú iskolatársa vette körbe, és felváltva ütötték, amíg a többiek lefogták. Sántikálva ment haza; teste-lelke egyaránt fájt.

A családját sem kímélte az erőszak. Egy este az apja későig dolgozott, és aztán még elvitt néhány levelet a sarkon álló postaládába. Amikor hazafelé tartott a sötétben, egy csoportnyi, antiszemita káromkodásokat köpködő férfi támadta meg. Ütötték és rúgták, végül otthagyták a földön heverni. Egy együttérző rendőr találta meg, és vitte be a kórházba, hogy ellássák. Másnap, amikor Günther megpillantotta az apját, az arca csupa seb és véraláfutás volt.

Az erőszak és a gyűlölet egyre erősödött. Julius és Hedwig Stern úgy döntött, ideje, hogy a család kivándoroljon Németországból. Írtak több zsidó szervezetnek is, hogy megtudják, miként juthatnának Amerikába.

A Stern család és az összes többi zsidó számára is nagyon megnehezítette az emigrációt az új náci törvény, amely megtiltotta a pénz, kötvények vagy egyéb vagyon kivitelét az országból. Korábban a németek tízezer dollárnak megfelelő értéket vihettek ki, de a nácik ezt a határt levitték először négyezer dollárra, később, ahogy a zsidók tulajdona és vagyona elrablására irányuló kampány tovább dühöngött, tíz birodalmi márkára, amely nagyjából négy amerikai dollárnak felelt meg. Az összeg meghaladásáért járó büntetés komoly volt: börtön és vagyonvesztés.

Ugyanebben az időben az Egyesült Államok kormánya a Herbert Hoover elnök által 1930-ban életbe léptetett jogszabályt követte, mely szerint a vízumkérelmezőknek igazolniuk kellett, hogy nem szorulnak majd segélyre, még jóval az érkezésük után sem. Ha nem állt rendelkezésükre vagyon vagy bevétel, amelyből élhettek volna, egy amerikai állampolgárnak kezeskednie kellett róla, hogy nem terhelik majd a közvagyont. Ez a segélytörvény, és a rengeteg bürokráciai tekervény, amelyen át kellett jutni, ha valaki bizonyítani akarta, hogy anyagilag független – amit az Amerika partjaihoz érkező korábbi bevándorlóktól nem követeltek meg –, az 1930-as 241 700-ról 1932-re 35 576-ra csökkentette az idegen bevándorlók számát, és nagyon megnehezítette mindenki dolgát, aki az USA-ba akart bevándorolni.

A Stern család kétségbeesve igyekezett elmenekülni a nácik elől. Írtak Hedwig bátyjának, Benno Silberbergnek, aki az 1920-as években költözött Amerikába, és pék lett St. Louisban – aláírja a kezességi okmányt a család számára? Nem tudták, hogy Benno valóban képes lesz-e segíteni nekik, de ő volt az egyetlen rokonuk Amerikában.

1937 tavaszára az iskola annyira félelmetessé, szorongást keltővé és ténylegesen is veszélyessé vált Günther számára, hogy a szülei kiíratták onnan. Inkább magántanárt fogadtak, hogy fejlessze angolból a tervezett költözés előtt. Günther könnyű, ragyogó iskolaéveinek – kezdve az egy tantermes zsidó iskolától, amely felébresztette a tudásszomját, folytatva a kórussal és a sportokkal, amelyeket annyira élvezett az állami iskolában – vége lett. Mi lett helyettük? A hatvanéves magántanár, egy őszülő, hajlott hátú, vészesen sovány, nemzsidó férfi, Herr Tittel váltotta őket, aki az 1920-as évek közepén egy brooklyni árvaházban tanított, de tizenegy év után a honvágy hazahozta Hildesheimbe, a szülővárosába. Itt angoltanításból szedett össze valamicske bevételt; főleg emigrálni vágyó zsidók bízták meg.

Günther fokozatosan megkedvelte Herr Tittelt, mert az órák során színes történeteket mesélt neki Amerikáról. Az ott töltött évei alatt baseballrajongó lett, és szélesen folyó leírásokkal szórakoztatta az ifjú Günthert, magasztalva Grover Cleveland Alexander mesteri dobásait és Babe Ruth megismételhetetlen hazafutásait. Herr Tittel könnyedén vette az életet, kissé különc volt, és az órák közepén gyakran csak úgy nekiállt népszerű amerikai dalokat dudorászni. Günther néhány hónap alatt több társalgási angoltudást szedett össze – igaz, ez egy különös, német ízű brooklyni angol volt –, mint három év alatt az iskolában.

Azon a nyáron a szülei megengedték, hogy csatlakozzon három barátjához a zsidó ifjúsági klubból, és elmenjen egy egy hónapos, csaknem ezer kilométeres biciklitúrára a Rajna mentén. Biztosra vették, hogy a család hamarosan elhagyja Németországot, ezért úgy gondolták, ez lehet legidősebb fiuk utolsó esélye, hogy megismerje szülőföldje földrajzát. Hedwig és Julius egyetértett, hogy ha egyszer kijutnak a náci Németországból, soha nem akarnak visszatérni.

A fiúk megkérték az ifjúsági vezetőt, hogy írjon számukra egy ajánlólevelet, és levélben kérték az útjukba eső városok zsidó közösségi vezetőit is, hadd szálljanak meg náluk. Az út legnagyobb részén családoknál kaptak szállást, de egyszer nem akadt jobb, és a helyi zsidó focicsapat öltözőjében, a padokon kellett kuporogniuk. Mindannyian jó erőben voltak, egy nap 40-55 kilométert is letekertek.

Egy álmos folyóparti városban a víz mellett karikáztak, nézték a kenuzó, csónakázó embereket, akik szintén élvezték a vízen töltött napot. Nem sokkal távolabb egészen más látvány tárult a szemük elé: egy sor katonai hajó állt a kikötőben, a fedélzetükön fegyverekkel. Csillogtak az acél hajótestek: újnak néztek ki, és fenyegetőnek. Mindegyiken náci horogkeresztes zászló lengett. A fiúk még sosem láttak ilyet korábban. Immár világossá vált a számukra: Hitler uralma alatt Németország háborúra készül.

Hazaérve Günther alig néhány órát töltött otthon, amikor a szülei behívták az ebédlőbe, hogy beszéljenek vele. A család sosem használta ezt a helyiséget, hacsak nem hívtak vendéget, úgyhogy a fiú tudta, hogy a helyzet komoly.

Julius elmondta a fiának, hogy időközben megkapták Benno nagybátyja válaszát, aki elmagyarázta Juliusnak, hogy Amerikában tombol a válság, milliók vannak munka nélkül. A kormányzat valóban elvárta, hogy valaki pénzügyi kezességet vállaljon a hozzájuk hasonló bevándorlókért, akik egy fillér nélkül voltak kénytelenek elhagyni a hazájukat. Benno azonban maga is elvesztette az állását, és alkalmi munkákból élt, vagyis nem írhatott alá egy ötfős menekült család részére.

Günther apja kiteregetett az asztalon egy komoly kinézetű, több oldalas dokumentumot. Az anyja, aki eddig hallgatott, most halkan és komolyan szólalt meg.

– Benno nagybátyád egyedül érted tud kezességet vállalni.

Elmagyarázta, hogy Günther Benno nagybátyjával és Ethel nagynénjével fog élni St. Louisban, amíg a család többi tagja nem csatlakozik hozzájuk.

– Néhány hét múlva be kell majd menned a hamburgi amerikai követségre – tette hozzá.

– Mutti, egyedül megyek Amerikába? – kérdezte a döbbent Günther. Nem akarta elhinni, amit hallott.

– Ja, Günther.

Az anyja elmagyarázta, hogy mivel Benno csak egy személyre tudott kezességet vállalni, az a személy Günther kellett, hogy legyen. Sem Hedwig, sem Julius nem hagyta volna el a másikat: a gyerekek közül pedig a majdnem tizenhat éves Günther volt a legidősebb. Igyekezni fognak, hogy a család többi tagja számára is találjanak egy támogatót, és remélik, hogy hamarosan újra együtt lesznek Amerikában.

Günthernek egyértelmű volt, hogy az anyja számára ugyanolyan gyötrelmes ez a döntés, mint neki. Sosem képzelte még el ezt a napot, és az anyja aligha hihette, hogy egyedül lesz kénytelen elküldeni a tizenéves fiát egy idegen országba.

Talán miután beilleszkedett odaát, Günther találhatna valakit, aki segít nekik is, javasolta Hedwig. Azt mondta, ez komoly, felnőtteknek való feladat, de az apjával együtt hisz benne, hogy Günther eléggé érett, hogy képes legyen erre. De a legfontosabb mindkettőjük számára az, hogy Günther biztonságban legyen Amerikában.

Az apja, az örök gyakorlatias üzletember, elmondta a hamburgi út tervét – Hildesheim százhatvan kilométerre délre feküdt onnan. Már megbeszélte egy zsidó családdal, akiknek a Güntherét megelőző napon volt időpontjuk a konzulátuson, hogy elviszik magukkal a fiút. Élete leghosszabb automobilútja után Günther egy diákszállón tölti az éjszakát, majd a helyi családdal visszatér Hildesheimbe.

Apja felvette a kapcsolatot egy hannoveri zsidó szervezettel is, akik segítettek az emigráció megszervezésében. A New York-i Német Zsidó Gyermekek Megsegítéséért nevű társszervezete kis csoportokban fogadta be a náci Németországból menekülő zsidó gyerekeket. Günther is az egyik ilyen csoport tagja lesz. A szervezet fizeti az útját az óceánon át, kísérőt biztosít a számára, és gondoskodik róla, hogy biztonságban eljusson St. Louisba a nagynénjéhez és a nagybátyjához. Már ki is küldtek egy szociális munkást, hogy beszéljenek Benno és Ethel Silberberggel; a jelentés szerint a házaspár „kedves és jólelkű” volt, és örömmel várták unokaöccsüket.

Günther nagyon elkeseredett a gondolatra, hogy a szülei, az öccse és a húga nélkül induljon el. A nagyszüleinél tett látogatásokat és a biciklitúrát leszámítva még sosem volt távol a családjától. A lehetőség, hogy Amerikába menjen, annyit jelentett, hogy maga mögött hagyhatja a Németországot elborító zavargásokat, elnyomást és erőszakot, és persze Herr Tittel színes leírásai is élénken éltek benne a szabadság földjéről, a baseballról, a hollywoodi filmekről és a pizzáról. Hiába álmodozott azonban ezekről, mégis aggódott, hogy a családját is hátra kell hagynia. Hogyan, és mikor találnak újra egymásra?

1937 októberének elején Günther megállt az Egyesült Államok tisztviselője előtt. Bár nem tudta, de a medveszerű férfi a jövőjét tartotta a kezében. Malcolm C. Burke tábornok, alkonzul, egy lenyűgöző, ötvenéves, hordómellkasú férfi 1924 óta felelt Hamburgban a bevándorlási jogszabályok betartásáért. Günther szerencsés volt, amiért a vízumkérelme Burke kezeibe került. Sok más tisztviselő sietett elégtelennek nyilvánítani a pecsétes kezességi leveleket, és sorra tagadta meg a vízumkérelmeket. Rotterdamban például az 1933-as évben hetvennégy vízumkérelmet adtak be a konzulátuson, azonban ebből csak tizenhatot hagytak jóvá. A többi ötvennyolc esetben – egy kivételével – elsősorban arra alapozták a döntést, hogy az emigránsok vélhetően segélyezésre szorulnának.

Burke már régebben és többször is felszólalt azzal kapcsolatban, hogy az Egyesült Államok bevándorlási jogszabályainak különféle értelmezései egymásnak ellentmondanak. Emellett mélyen hitt abban, hogy a kezesleveleket aláíró rokonokat és barátokat az Államokban kell megvizsgálni, ahol a vagyonuk van, és ahonnan a jövedelmük származik, nem pedig a tengerentúlon, teljesen önkényesen. Günther ezenkívül más okból is jól járt, amiért Burke elé került: ellentétben más, kevésbé együttérző, néha kifejezetten antiszemita kollégáival mind a konzulátuson, mind az Államokban, Burke felismerte, hogy Németországban üldözik a zsidókat, és kész volt kihasználni a törvény kiskapuit, hogy bejuttassa őket Amerikába.

Most ott volt előtte Günther minden papírja, beleértve a Benno Silberberg által aláírt jótállólevél is. A bankszámlaegyenlegét a kollégák és barátok rövid távú kölcsönei duzzasztották fel; ezeket Benno visszafizette az egyenleg kiadását követő héten. Burke már elég kezeslevelet és banki igazolást látott, hogy rájöjjön, hol a csalás, de ha gyanakodott is a St. Louis-i pék megtakarításait nézve, nem emelt hivatalos kifogást, és Günthernek sem mondott semmit. Németül kérdezte meg tőle a teljes nevét, a születési dátumát, és hogy hány évig járt iskolába. Végül, megmagyarázhatatlanul, feltette a következő kérdést:

– Mennyi negyvennyolc plusz ötvenkettő?

– Einhundert – vágta rá Günther.

Ezen az egyszerű matematikai teszten túlesve a konzul lepecsételte és aláírta Günther Jugendausweisét, azaz ifjúsági igazolványát. Az Egyesült Államok kormánya elfogadta Günther Stern kérelmét, hogy belépjen az országba.

Most, hogy megkapta a vízumot, a dolgok felgyorsultak. Csak néhány hét kellett, és a Stern család megkapta a zsidó szervezet értesítését, hogy novemberben kihajózik egy újabb német gyerekcsoport az Egyesült Államokba, és Günther is csatlakozhat. Október végén a fiú barátai összegyűltek a lakásukban egy nagyszabású búcsúpartira, ami csak növelte Günther izgalmát – de a félelmeit mégsem oszlatta el teljesen. Egyetlen nemzsidó sem jött el, még a régi osztálytársa és kevés megmaradt barátai egyike, Gerhard Ebeling sem, és ez nem kerülte el Günther figyelmét.

Gerhard, aki maga nem volt zsidó, nem kritizálhatta nyíltan a nácibarát tanárok és diákok bánásmódját zsidó osztálytársaival szemben. Mindazonáltal néha odasúgta Günthernek, hogy legyen erős ezekben a nehéz időkben. A dolgokat tovább bonyolította, hogy Gerhard apja vámtisztként dolgozott, márpedig ezeket az állásokat akkoriban a náci párt tagjainak tartották fenn.

Ebeling vámtiszt azonban valami szokatlant tett a Günther indulása előtti héten. Akkoriban mindenkinek, aki kiutazott az országból, előre be kellett jelentkeznie a vámhivatalban, ahol a csomagját átvizsgálták és lezárták. Ebeling felhívta Juliust, és felajánlotta, hogy személyesen megy el hozzájuk, megkímélve a Stern családot attól, hogy be kelljen cipelni a ruhákkal és a Hedwig által kimenekíteni kívánt családi emlékekkel megtömött, nagy hajóbőröndöt. A vámtiszt úgy pecsételte le a bőröndöt, hogy bele sem nézett, majd biztonságos utat kívánt Günthernek. Rendes körülmények között ez nem lett volna több, mint egy barátságos tisztviselő kis gesztusa, ám ezek nem voltak rendes körülmények.

1937. október 27-én Günther és a szülei – akik megkértek valakit, hogy vigyázzon a bátyjuk távozását szívszaggatva sirató kicsikre – kimentek a hildesheimi vasútállomásra, ahonnan észak felé, Bremerhaven kikötőjébe indult a vonat. A város, Németország egyik legfontosabb kikötőjeként, európai emigrációs központtá vált.

Az egész napos zötykölődést követően késő délután érkeztek meg, és kivettek egy szobát. Másnap kora reggel kimentek a kikötőbe, a meghatározott helyhez, ahol a többi gyerek várt a szüleikkel és a szervezet által biztosított zsidó kísérővel, előttük pedig ott tornyosult az SS Hamburg, a kétszáz méternél is hosszabb gőzös, amely húszcsomós sebességgel tudott átvágni az óceánon, hogy Amerikába vigye a gyerekeket. Mind tisztán látták a hídján lengő német zászlót.

Ideje volt búcsút venni. Günther anyja sírt, a szemét törölgette. Összeölelkeztek, megcsókolták egymást. Günther elszánta magát, hogy nem esik kétségbe, és remélve, hogy kicsit enyhíthet az anyja szomorúságán, megígérte, mindent megtesz, hogy találjon a számukra egy segítőt Amerikában. Megfogadta, kerül, amibe kerül, mindenképpen találkozni fognak odaát.

Hedwig a könnyeivel küszködve bólintott.

Günther az apjához fordult, aki megölelte, és keményen megrázta a kezét. A náci uralom alatt megélt évek során Julius alaposan Günther fejébe verte, hogy sose vonja magára a gyanút vagy a nem kívánt figyelmet. „Legyél olyan, mint a láthatatlan tinta”, intette sokszor. „Hagyj olyan nyomot, amely később, egy jobb korszakban, majd újra látható lesz.”

Az elmúlt hetekben, ahogy a távozás időpontja egyre közeledett, az aggódó Julius folyamatosan töltötte távozni készülő fia fejébe a bölcsességet és az utasításokat. Most, amikor még utoljára átkarolta és magához húzta, egy utolsó tanácsot adhatott neki. Halkan, hogy más ne hallja, emlékeztette a fiát, hogy német hajón fognak utazni. Amíg a lába amerikai földre nem lép, birodalmi területen lesz.

Az elválást megelőző utolsó szavak ismerősek voltak Günther számára.

– Emlékezz, Günther: légy olyan, mint a láthatatlan tinta.

Manfred Steinfeld 1924-ben született, két világháború között, Németország szívében, Josbachban. Két élénk emléket őrzött az apjáról, Abrahamról, mindkettőt még ötéves kora előttről.

Emlékezett, hogy az apja mellett ült, aki fehér köpenyt viselt a ruhája felett, és figyelte, amint Manfred a zsinagógában imádkozik jom kippur alkalmával.

És arra is emlékezett, hogy meghallotta, amikor az apja és Solomon nagybátyja a Kriegről, azaz a háborúról beszélnek. Abban az időben, kisfiúként, nagyon keveset értett abból, amit beszéltek. Évekkel később jött rá, hogy az első világháborúról volt szó, és hogy a Steinfeld fivérek egy távoli országban, Macedóniában harcoltak, ahol Solomon kiérdemelte a Vaskeresztet a harctéren tanúsított bátorságáért. És hogy az öccsük, Isador, 1916-ban Franciaországban, Verdunnél esett el. Felnőve Manfred sokszor gondolkodott a nagybácsin, akit sosem ismert, és akinek a neve fel volt vésve a város háborús kőemlékművére.[1]

Manfred nem sokkal később elveszítette az apját. Abraham negyvennégy évesen, tüdőgyulladásban halt meg, hátrahagyva feleségét, Paulát három gyermekükkel, a hatéves Irmával, az ötéves Manfreddel és a hároméves Herberttel. Paula átvette férje vegyesboltját, amely a család megélhetésének egyetlen forrását jelentette. Már így is Paula anyósának, Johanna Hanschen Steinfeldnek a házában éltek, aki segített az özvegynek ellátni a gyerekeket is.

A 419 lakosú Josbach mindössze kilencven kilométerre feküdt Frankfurttól, de egy világ választotta el tőle. Josbach lakosainak többsége a saját megélhetésére termelő földműves volt, aki kézi erővel, vagy tehenek, esetleg ökrök húzta ekével szántott; csak kevesen engedhettek meg maguknak erre a célra lovakat. Senkinek sem volt traktorja vagy mezőgazdasági gépe, és az egész városban egyetlen automobil akadt. A német farmer vagyonát a trágyadombja nagysága mutatta, amely nemcsak azt jelezte, mekkora az állatállománya, hanem azt is, mennyit tud a földjén szétteríteni.

A faluban csak hat zsidó család élt: három Steinfeld, két Katten (Paula rokonsága) és egy Fain. Abraham és Paula ősei az 1800-as évek elején telepedtek le itt, és az 1920-as évekre az üzletek közül egyedül a kocsma nem volt a tulajdonukban. A Steinfeld-bolt mellett – amely cipőket, valamint ruhaanyagot és szalagokat is árult a házivarrónőknek – volt még egy vasárubolt is, egy állatkereskedő és egy édességbolt is. A mesteremberek – az ács, a festő, a cipész és a szabó – egyike sem volt zsidó. Az üzletek és a szakértelem ilyetén megoszlása segített, hogy a falusiak minden alapvető szükségletüket ki tudják elégíteni.

Manfred gyerekkori otthona a falu közkútja mellett állt. Abraham zsenialitásának köszönhetően, egyedüliként a faluban, a ház rendelkezett folyó vízzel: az 1920-as években egy cső segítségével áthidalta a rövid távolságot a szivattyú és az épület között.

A földszinten kapott helyet a nappali, a konyha és két hálószoba; az egyikben aludt Manfred a nagyanyjával. Emellett volt még egy harmadik háló is az emeleten. A pincében tárolták telente a gyökérzöldségeket, a krumplit, a tarlórépát és a többi kerti terményt. Nyaranta, a szüret után, Paula gyümölcsöket és zöldségeket is tett el, feltöltve az éléskamrát. Péntek reggelente eljárt a közösségi sütőházba – hagyományosan ez az időpont volt fenntartva a zsidó asszonyok számára, hogy elkészítsék a szombati barheszt és süteményeket.

Manfred számára az apja hiányát a távolabbi családja töltötte ki: a nagynénjei, a nagybátyjai, az unokatestvérei, és főleg a nagyanyja, akivel különösen közel álltak egymáshoz. Az asszony szeretett segíteni a fiúnak a házi feladattal, és mindennél jobban örült, amikor Manfred egy napon azzal ment haza, hogy ő lett a legjobb tanuló az osztályban, ő jegyezte meg legelőször a szorzótáblát.

– A tanár azt mondta, ha felnövök, pénzügyminiszter is lehetek! – jelentette be Manfred.

Komolyan gondolkodott és szorgalmasan tanult már akkor is, amikor a kortársai még nem; Manfred idősebbnek tűnt a koránál. Klasszikusan arányos arca volt, kétszer olyan hosszú, mint amilyen széles, és ez, valamint szimmetrikus vonásai érettnek mutatták. Szívesen segített az anyjának almát és szilvát szedni a befőzéshez: az első keresetét is úgy szerezte, hogy kosárszámra szedte, majd eladta az áfonyát. Biciklire pattanva pedig el is vitte az árukat az anyja üzletfeleinek a környező falvakba.

A josbachi gyerekek egy két tantermes iskolában tanultak: elsőtől negyedikig az egyik teremben, ötödiktől nyolcadikig a másikban. A hetven diákból tíz volt zsidó. Csak egy tanáruk volt, aki egyik teremből a másikba járt. Habár Josbachnak megvolt a saját zsinagógája, egy férfi hiányzott a minjánhoz, a közös szertartásokhoz előírt létszámhoz, ezért a hívők hetente legyalogolták a három-négy kilométert a halsdorfi zsinagógához. Alkalmanként úgy szervezték, hogy egy tizedik férfi átjöjjön Josbachba, így a nagy ünnepek és bár micvók alkalmával helyben tarthattak istentiszteletet.

Manfred kilencéves volt, amikor a nagyanyja megbetegedett. Napokkal később hívták ki az orvost. Manfred, a család többi tagjával együtt, reszketve várta dr. Heinrich Hesse érkezését Rauschenbergből, tizenhárom kilométerről. Aznap folyamatosan havazott; a doktor késő délután érkezett. Megvizsgálta Johannát, és gyógyszert adott neki a mellkasi beszűrődésére. Amit Manfred sosem felejtett el, az volt, amit az orvos mondott neki, amikor felvette a kabátját, hogy távozzon.

1933. január 30. volt. Dr. Hesse vidáman, kissé selypesen jelentette be:

– Valami nagyszerű történt ma! Adolf Hitler lett az új kancellár!

A hírek okozta változások általában csak lassan jutottak el a Josbachhoz hasonló, világtól elzárt falvakba. Németországban akkoriban néhány kilométerenként álltak a hasonló települések. Mégis, csak idő kérdése volt, és a csendes kis közösség is megérezte a nácizmus igazi súlyát. Manfred és a családja számára az első ízelítő a zsidóellenes lázból az országon két hónappal később, április 1-én végigsöprő bojkott volt. Még a barátságos Josbachban is többen elfogadták a bojkottot, és távol maradtak a zsidók tulajdonában álló boltoktól, bár szó sem volt olyan demonstrációkról vagy erőszakkitörésekről, mint a nagyvárosokban, Frankfurtban és Berlinben.

1933 novemberében Németországban első alkalommal írták ki a választásokat azóta, hogy Hitler kormányra jutott. Az ellenzéki pártokat betiltották, a szavazóknak egy náci jelöltekből álló listát adtak. A szavazás nem is titkosan zajlott, a legtöbb körzetben a szavazólapot közvetlenül a párt képviselőjének kellett átadni. Elterjedt volt a szavazók megfélemlítése, megelőlegezve a náci uralom alatti, későbbi választások jellegzetességét. Megtorlással fenyegették azt, aki Hitler ellen, vagy egyáltalán nem szavaz. Ennek következtében a választási részvétel 95% lett, a náci párt pedig közel 40 millió szavazatot kapott, az összes voks 92%-át.

Manfred nagybátyja, Solomon, úgy ment a szavazóhelyiségbe, hogy büszkén viselte a Vaskeresztet, amelyet Németországért harcolva érdemelt ki az előző háborúban. Mint sok más zsidó háborús veterán, Solomon – a josbachi vasbolt tulajdonosa – is hitt benne, hogy védelmet fog élvezni a nácik üldözése ellen, hiszen a Vaterlandért harcolt. A legtöbb német zsidóhoz hasonlóan ő is elsősorban németnek tartotta magát, és csak másodsorban zsidónak. Ez a biztonságérzet, és a vágy, hogy ne közösítsék ki, vette rá, hogy a náci listára szavazzon. Nem volt ezzel egyedül: Josbachban más zsidók is így tettek, például Johanna nagymama is, ha csak azért is, hogy ne bélyegezzék meg mint nem szavazót.

A faluban szokás volt, hogy a zsidó családok hetente egyszer összejönnek – általában pénteken, vacsora után, vagy szombaton, ebéd után –, és megbeszélik az őket és a közösséget érintő dolgokat. A gyerekek közben körülöttük rohangáltak, játszottak, nem figyeltek a felnőttekre, de Manfredet lenyűgözte a társalgás. Az egyik vita, amelyet kihallgatott, Hitlerről és a nácikról szólt. A felnőttek nagy része úgy vélte, a nácik előtt nem áll nagy jövő, és Hitler meg a pártja, akik sok éve kisebbségbe szorultak, nem tartják meg sokáig a hatalmat. Előttük elég hamar megbukott sok kancellár és kormány. Josbachban csak egyvalakiről tudták, hogy náci: egy Heinrich Haupt nevű férfiról, aki az 1920-as években lépett be a pártba.

Néhány felnőttnek azonban meggyőződése volt, hogy a nácik egyre növekvő fenyegetést jelentenek. Az érveik alátámasztására a környező falvakat hozták fel, ahol több náci élt, és ahonnan több zsidóüldözési esetről is lehetett hallani.

Beletelt némi időbe, míg Manfred megérezte, hogy az iskolában elválnak egymástól a zsidó és nem zsidó diákok. Egy nap azonban azt mondták neki, hogy a korábbi tanáruk nyugdíjba vonult: helyette egy fiatal, nem a környékről való férfi érkezett, aki náci elveket prédikált. Az ő megjelenése jelentett változást Manfred és a többi zsidó gyerek számára. Attól kezdve az osztályban és a szünetben is egyre többször tette őket nevetségessé a tanár, és egyre többet bántották őket a saját osztálytársaik.

Manfred a következő nyári vakációja egy részét az anyja bátyjánál, Arthur Kattennél, és a feleségénél, Linánál töltötte a közeli Rauschenbergben. Összebarátkozott néhány fiúval a környékről, majd meghívták, hogy vegyen részt egy nemzeti szervezet, a Deutsches Jungvolk helyi rendezvényén, amelyet tíz és tizennégy év közötti fiúknak szerveztek. Manfred izgatottan hallotta, hogy sportolni, táborozni fognak, és hegyet másznak. A szervezet azonban a Hitlerjugendhez kapcsolódott, és amikor megtudták, hogy Manfred zsidó, azonnal kizárták mint alkalmatlant.

Nem sokkal azután, hogy Manfred hazatért, a nácik elvitték a családja első tagját. Manfred legnagyobb megdöbbenésére anyai nagybátyját, Arthurt. Az otthonában tartóztatták le az egyenruhás rohamosztagosok, majd hat hétig tartották „védőőrizetben”, mielőtt elengedték anélkül, hogy bármiféle vádat emeltek volna ellene. Arthur becsülettel szolgálta a hazáját a világháborúban, de most ráébredt, hogy a náci rendszerben ez semmit sem jelent. Azonnal tervezni kezdte, hogyan menekítse ki magát és a családját Németországból, amilyen gyorsan csak lehet.

Josbach mindennapi életébe is egyre jobban beszivárgott az antiszemitizmus. A helyi zsidók meggyőződtek róla, hogy a rezsim megszilárdította a hatalmát, Hitler pedig teljes uralmat szerzett mint Németország első számú vezetője. 1935-ben meghozták a nürnbergi törvényeket, amelyek a zsidókat másodrendű állampolgárokká tették, és megfosztották őket a legtöbb politikai joguktól. Csak azokat a németeket tekintették „fajilag elfogadhatónak”, akiknek mind a négy nagyszülője árja volt; a zsidóságot immár vallás helyett fajként kezelték. Az sem számított, hogy a zsidó vallást gyakorolták vagy a katolikust; a törvény értelmében, ha zsidó vér folyt az ereikben, zsidónak számítottak.

A Harmadik Birodalom dogmája alapján, mely szerint a tiszta fajú nőknek annyi árja gyermeket kellett szülniük, amennyit csak lehet, a vegyes házasságokat a zsidók és a „német vagy rokon” vérűek között bűncselekménynek nyilvánították. Hitler és a náci párt azt az elvet hirdette, hogy a felduzzasztott, felsőbbrendű fajból álló német népesség sorsa, hogy katonai erővel terjeszkedjen és uralkodjon. Egy korai lépés volt ezen cél felé – amelyet nem sokkal később követett a globális konfliktus –, amikor 1936-ban Hitler birodalmi csapatai elfoglalták a Rajna-vidéket, azt a nyugat-németországi területet, amely a versailles-i béke alapján demilitarizált övezetnek minősült.

Még ugyanabban az évben Manfred tanára, aki egy horogkeresztes kitűzőt hordott a hajtókáján, kiterelte a diákjait Josbach főutcájára. Felsorakoztatta őket, mint a sereg újoncait, és azt mondta, hogy egy „különleges” autókaraván fog áthaladni a városon. Néhány diák kíváncsian előretolakodott, Manfred azonban hátramaradt. Ő már sejtette, hogy ez is valami nácizmus inspirálta bemutató lesz, és semmi kedve sem volt, hogy az első sorból nézze végig.

Nem kellett sokáig várniuk. Egy fekete, nyitott tetejű kocsi érkezett, közepes sebességgel. Ahogy az iskolában gyakorolták, a tanár vezényszavára szinte minden gyerek előrecsapta a jobb karját.

– Sieg heil! – kiáltotta a vékony gyerekhangok kórusa.

Manfred sem a karját, sem a hangját nem emelte fel, csak nézte a hátsó ülésen a bajuszos férfit. Már nagyon sokszor látta képeken.

Ahogy a kocsi elhaladt, Hitler mintha a halántékához emelte volna a kezét, hogy elfogadja az üdvözlést, aztán újra leeresztette.

– Sieg heil! Sieg heil!

Csak akkor hagyták abba, amikor a kocsi befordult a sarkon, és eltűnt.

Az ifjú Manfred megérezte, hogy a fekete kocsiban utazó bajuszos férfi veszélyt jelent rá is, a családjára is, és minden német zsidóra egyaránt.

Aznap, amikor két náci egyenruhás jelent meg, és letartóztatással fenyegették Manfred nagyanyját, csak ők ketten voltak odahaza. Miféle bűnt követhetett el egy beteges öregasszony? Úgy tűnt, hogy Johanna Steinfeld zálogjogot bírt egy ingatlanon, egy másik faluban, amely ennek a két férfinak a tulajdonában állt – csakhogy sosem fizettek, ezért komoly elmaradásuk gyűlt fel. Most koholt vádak alapján börtönnel fenyegették az idős asszonyt, arra az esetre, ha nem szünteti meg a zálogjogát. Johanna arca hamuszürke lett. Manfredhez fordult, és azt mondta neki, fusson, amilyen gyorsan csak bír, és hozza el a polgármestert.

Az 1930-as évek Németországában egy falu Bürgermeistere nagy hatalommal bírt, még a nem alárendelt hivatalos személyek szemében is. Addigra a férfi, aki Josbach első és korábban egyetlen náci párttagja volt, Heinrich Haupt szerezte meg ezt a pozíciót. Mindenki kedvelte, szombatonként még néhány zsidó barátjával is összejárt, hogy szkattal, a legnépszerűbb kártyajátékkal töltsék el az időt.

Haupt sietve kísérte vissza Manfredet, és azonnal a két férfi igazolványait kérte. Ezeket megmutatták neki, de amikor a bíróság által kiállított letartóztatási parancsot követelte, amazok beismerték, hogy efféle sosem állt a rendelkezésükre.

– Nincs itt joghatóságuk – jelentette ki Haupt szigorúan. – Frau Steinfeld itteni lakos, és maguk teljesen megalapozatlanul próbálják letartóztatni.

Ezzel Haupt polgármester kidobta az egyenruhásokat a faluból.

A josbachi zsidók számára már a szokásos szombat reggeli sétájuk a szomszédos Halsdorf zsinagógájába is veszedelmessé vált. Valahányszor az ottani molnár meglátta őket, rájuk uszította az őrkutyáit, ezt kiabálva: „Los, fass die Juden!” azaz „Gyerünk, kapjátok el a zsidókat!” Több ilyen eset követte egymást, míg végül a jól öltözött férfiak, nők és gyerekek menete inkább a hosszabb utat választotta, amely elkerülte a malmot.

A falun csaknem mindennap katonai konvojok száguldottak keresztül. Egyszer egy csoportra való barna inges SA-tag megállt, és kántálni kezdett: „Úgy lesz szép az életünk, ha zsidókat ölhetünk!” Máskor egy csapat Hitlerjugend biciklizett át a főúton, és kővel bedobták a zsidó neveket viselő üzletek kirakatait. Már a régi vevők is tartottak tőle, hogy nyilvánosan barátkozzanak Josbach zsidó kereskedőivel.

1937-ben Paula Steinfeld úgy döntött, itt az ideje, hogy kijuttassa a családját Németországból. A Katten család több tagja elment már, Arthurt és a feleségét is beleértve: Arthur letartóztatása után csatlakoztak férjezett lányukhoz, aki az 1920-as években New Yorkban telepedett le. Miután ráébredtek, hogy Németországban nem maradt jövő semmilyen korú zsidó számára, akármilyen a hátterük, több más Katten és Steinfeld is készülődni kezdett, köztük Solomon bácsi is.

Addigra az Egyesült Államokba emigrálni vágyó németek – a nagy részük zsidó – sora hosszúra nyúlt. Az 1924-es bevándorlási törvény értelmében az amerikai kormány évente 150 000 vízumot oszthatott ki a bevándorlóknak; a kvóta alapja a származási állam lakosainak aránya volt az Egyesült Államok 1890-es lakosságához viszonyítva. Így a befogadottak 85%-a Európából érkezett. A kvótákat a születés helye szerint határozták meg, nem állampolgárság vagy lakhely alapján. 1937-ben, amikor Paula meghozta döntését, a náci Németország még kiengedte az emigrálni vágyó zsidókat, ám a németekre és osztrákokra megszabott 27 270 fős amerikai kvóta sebesen telt be.

A kivándorlók számára tekintettel Paula azt a választ kapta, hogy várólistára kerül, de meglehet, 1940-ig vagy 1941-ig nem jutnak ki Amerikába. Amellett még ott volt a kezeslevelet aláíró személy megtalálásának gondja is. Egyetlen, az Államokba kijutott rokon sem volt olyan helyzetben, hogy támogatni tudjon egy özvegyasszonyt három gyerekkel, és pénzügyi felelősséget vállaljon értük.

Paula kétségbeesetten elszánta magát, hogy a gyerekeit biztonságba juttatja, akkor is, ha ezért valami eddig elképzelhetetlen dolgot kell tennie: mindhármukat egy másik idegen országba küldeni, egyedül. A zsidó hagyomány értelmében a legidősebb fiúnak kellett továbbvinnie a család nevét, vagyis Manfrednek kellett először távoznia. A zsidó közösségekben könnyű volt tájékozódni a kivándorlásról; Paula is hallott a HIAS-ról (Hebrew Immigrant Aid Society; Zsidó Bevándorlókat Segélyező Társaság), amely az Államokban tevékenykedett, és egyedül utazó, tizenhat éven aluli gyerekeknek segített kijutni Németországból. A növekvő igény miatt, és a tisztességesség okán, családonként csak egyetlen gyereket fogadtak. Amikor Paula felírta Manfredet a listára, a fiú alig volt még tizennégy.

Rettentő mennyiségű papírmunka következett: ötpéldányos vízumkérelem, két másolat a születési anyakönyvi kivonatából, a német hatóságok által kiállított jó magaviseleti igazolás (amelyet a zsidók számára egyre nehezebb lett megszerezni a náci tisztektől, és amelyet az USA bevándorlási hivatala végül már nem is követelt meg), orvosi igazolás az egészségéről, és a HIAS, valamint Paula testvére, Minna, és az ő férje, Morris Rosenbusch aláírásával ellátott papírok – ők 1936-ban hagyták el Németországot, és a chicagói South Side-on laktak. Beleegyeztek, hogy az otthonukba fogadják Manfredet, aki alig beszélt angolul.

Manfred 1938 júniusában kapta meg az amerikai vízumot; kora júliusi indulást tűztek ki a számára. Vonattal kellett Hamburgba jutnia, Észak-Németország nagy kikötővárosába, ahol az Elba az Északi-tengerbe ömlik. Ott találkozik majd egy HIAS-kísérővel, és több más német zsidó gyerekkel együtt szállnak fel a tengerjáró hajóra, amely elviszi őket Amerikába az Atlanti-óceánon át.

A szívet tépő búcsúzkodások során Manfred elbiciklizett több mint húsz kilométerre, hogy meglátogassa a nagyanyja testvérét. Úgy érezte, ez lehet az utolsó alkalom, hogy találkoznak, és úgy tűnt, idős nagy-nagybátyja hasonlóan vélekedik. Amikor elbúcsúztak, a férfi a zsebébe nyúlt, és kivett egy gyűrött amerikai tízdollárost, amelyet gondosan kisimítva adott át Manfrednek.

– Hogy segítsen új életet kezdeni Amerikában – mondta.

Paulát figyelmeztették, hogy Manfred csak nagyon kevés készpénzt vihet magával, ezért bevarrta a bankjegyet a nadrágja hajtókájába. A többi zsidó családtól, akik szintén külföldre küldték a szeretteiket, más ötletet is kapott. Vett két hetvenöt dolláros Leica fényképezőgép-lencsét, amelyet beletuszkolt egy-egy hintőporos doboz aljába, majd visszaöntötte rá a hintőport. A dobozokat a ruhák alá csúsztatta Manfred hajóbőröndjében, amelyet már előre feladtak Hamburgba, aztán megmondta a fiának, hogy ha pénzre lesz szüksége, adja el a lencséket.

Manfred kora reggeli távozásakor elbúcsúzott a húgától, az öccsétől és a rokonaitól, akik eljöttek, hogy kikísérjék. Különösen nehezére esett elhagyni a kisöccsét, Herbertet, aki bálványozta Manfredet, mint a kistestvérek általában. Még hasonlítottak is egymásra: Herbert ugyan egy fejjel alacsonyabb volt, de ugyanolyan nyílt, kedves arccal nézett a világba, mint Manfred. Állandóan a bátyja nyomában járt, akár az árnyék, és amit Manfred akart vagy csinált, azt ő is akarta vagy csinálta. Nagyon sokszor hangzott el, hogy ich auch, én is. Herbert, a kicsi, ha munkára és játékra került a sor, mindig boldogan segített bármiben, amivel magára vonhatta a bátyja figyelmét, és örömet szerezhetett neki.

Manfred szorosan, hosszan ölelte meg a nagyanyját: tudta, ez az utolsó ölelésük. Aztán elsietett, de még érezte az idős asszony könnyektől nedves csókjait az arcán, és amikor visszanézett, a nagyanyja szomorúan, két kézzel integetett utána.

Az anyjával bicikliztek ki a halsdorfi vasútállomásra, ahonnan először a tizenhat kilométerre lévő Kirchhainba mentek. Ott Paula megvette a legidősebb fiának a Hamburgba, egy útra szóló jegyet az expresszvonatra, átadott neki egy összehajtogatott fehér zsebkendőt, és elismételte az utasításokat: ki ne vegye a kendőt a zsebéből, amíg meg nem érkeznek Hamburgba, ott viszont vegye a bal kezébe. Látni fog majd a peronon egy hölgyet, aki szintén a baljában fogja a fehér zsebkendőjét. Ő lesz a kísérője, ő viszi majd magával oda, ahol a többi gyerek készül felszállni a hajóra.

Amikor már nem tudott több tanáccsal szolgálni, Paula sírni kezdett. Megcsókolta, megölelte Manfredet. Azt mondta neki, hogy boldog és megkönnyebbült, amiért látja, hogy kijut Németországból, és hamarosan biztonságban Amerikába jut. Azonban még a tizennégy éves Manfred is megértette, hogy amit az anyja tesz, kegyetlen érzés, mélyen az ösztönei ellen való, és szembeszegül minden zsidó anya vágyaival: hogy szeresse, védelmezze és vigyázza a gyermekeit.

– Auf Wiedersehen, Mutti – mondta végül, vidámabban, mint ahogy érezte magát. Olyan sok szívszaggató búcsú után ettől félt a legjobban. Nem akarta elárulni az anyjának a legrosszabb félelmét, amely azóta rágta belülről, amióta megtudta, hogy hamarosan indul.

– Légy csendes, és ne hívd fel magadra a figyelmet – intette még Paula; Manfred az egész úton ehhez tartotta magát. Belépett a kocsiba, és talált is magának egy ablak melletti ülést. Integettek egymásnak Paulával, amikor a vonat elindult; látta, hogy az anyja zokog a peronon, egyedül, de a vonat már gyorsított, és az anyja alakja egyre kisebb és kisebb lett, amíg végül el is tűnt.

Manfred Steinfeld halálosan félt, hogy nem látja többé.

Paula Steinfeld számára kínzó döntés volt, hogy útnak indítja legidősebb fiát, át az óceánon, hogy másokkal éljen egy idegen országban. Most azért fohászkodott, hogy ezzel megmentse a fia életét és jövőjét, még ha nem is láthatja többé az édes arcát. Nehéz szívvel tért vissza Josbachba, és nekilátott, hogy kitervelje, miként mentse meg a másik két gyermekét.

Stephan Lewy hétéves volt, amikor 1932-ben az apja, az előző évben megözvegyült Arthur a zsidó gyerekek számára létesített berlini Baruch Auerbach Árvaházban hagyta. Stephan anyja, Gertrude, már régóta magatehetetlen volt, és a halála után Arthur csak egy ideig tudta gondját viselni a fiának egy felbérelt házvezetőnő segítségével.

A fiúnak nagyon hiányzott az édesanyja, aki kedvességet és gyengédséget hozott az életébe. Ha valamit jól csinált, az édesanyja mindig megölelte, megcsókolta és megdicsérte, az apja viszont felpofozta vagy elfenekelte a kihágásaiért. Stephan legkorábbi emlékeinek egyike volt, hogy az anyja elmondja a sábeszgyertyák feletti áldást péntek este, mielőtt feltálalja az általa készített különleges fogásokat. Sokszor látta azonban a gyenge szíve miatt ágyhoz kötve is. Mindketten élvezték, amikor Stephan odakucorodott az ágyra, és az anyja olvasott neki; máskor a fiú szívesen elvégezte, amit az anyja nem tudott.

Gertrude halála után három hónappal az asszony öccse, Ewald nem bírt tovább fizetni egy jelentős kölcsönt, amelyért a dohánykereskedő Arthur a felesége tanácsa ellenére a saját boltjával kezeskedett. Ki kellett elégítenie a hitelezőket, de így elvesztette az összes megtakarításukat, még a bútoraikat is elvitték – Stephan az ablakpárkányon kuporogva nézte végig, amint kicipelik őket.

Arthur többé nem engedhette meg magának, hogy fizesse a házvezetőnőt, aki Stephanra vigyázott, amíg ő dolgozott, Gertrude rokonai közül pedig senki sem tudott vagy akart segíteni. Arthur még 1902-ben elveszítette szüleit és hét testvérét; egy fertőzésbe haltak bele, egyedül ő maradt életben, kilencévesen. A rémült Arthurt egy zsidó szervezet juttatta el az Auerbach Árvaházba, ahol tizenhat éves koráig maradt – ekkor hagyhatta el az intézetet. 1914-ben behívták a német seregbe. A nyugati fronton harcolt, Ypres második csatájában is részt vett, Belgiumban, amikor a németek a történelem során először alkalmaztak nagy mennyiségű harci gázt, ezreket ölve meg ezzel.

Amikor a fegyverszünetet követően leszerelt, egy katonatársa meghívta a születésnapi partijára. Az asztalnál egy halványszürke, vékony selyemruhát viselő, elbűvölő fiatal nő mellé került; Arthur később úgy mesélte a barátainak, hogy a leves és az almás rétes között esett szerelembe. Néhány hónappal később össze is házasodtak.

Gertrude még a húszas éveiben elszenvedett egy reumás lázrohamot, amelybe csaknem belehalt, és amely szövődményként a szívét is károsította. Egy orvos figyelmeztette, hogy a szülés nehézségei az életét veszélyeztethetik, ezért úgy állapodtak meg Arthurral, hogy nem vállalnak gyereket. Azonban egy év sem telt el, és Gertrude teherbe esett. Az orvos megismételte a komor jóslatot, és felajánlotta, hogy megszakítja a terhességet.