Tartalomjegyzék

Prológus – Liza

Scott

Liza

Scott

Liza

Scott

Liza

Scott

Liza

Scott

Liza

Scott

Liza

Scott

Epilógus – Liza

Abby Winter

Treasure –

Téged akarlak

©Abby Winter

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/abbywinter2017/

epub ISBN 978-615-5956-41-6

mobi ISBN 978-615-5956-42-3

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Prológus – Liza

Huszonöt évvel korábban

A tavaszi nap sugara már elég meleg volt ahhoz, hogy rövidnadrágban és pólóban játsszak a házunkhoz tartozó kis udvaron. Ann, a szomszédban lakó lány már reggeli után átjött hozzánk, azóta labdáztunk. Az elmúlt napokban sokat voltunk együtt. A mamája mellettünk lakott, őt mégsem láttam itt sokszor ezelőtt. Nem tudtam, mi történhetett, csak azt vettem észre, hogy egyik nap a házuk verandájának lépcsőjén ült és halkan sírdogált. Átmentem, hogy megvigasztaljam, vittem neki egy kis csokit, mert apu szerint az minden bajra orvosság. Nagyon szomorú volt, de az édességgel sikerült felvidítanom. Neki segített, sajnos az anyukámnak nem használt.

– Ann! Gyere ebédelni! – kiabált át a kerítésen a barátnőm mamája.

– Megyek – válaszolt Ann. – Később jövök – mondta mosolyogva, miközben már szaladt hazafelé.

Nagyot sóhajtva indultam én is a házunkba.

Féltem bemenni. Anya napok óta nem volt jól. Apával próbáltak meggyőzni, hogy minden rendben, csak elkapott valamit, de én úgy éreztem, hogy titkolnak előlem valamit. Amint beléptem a konyhába, hogy igyak valamit, meghallottam, hogy apa kiabál valakivel. Az utóbbi napokban itthonról dolgozott, így előfordult, hogy telefonáláskor hangosabban beszélt.

Biztos megint valamelyik munkatársával vitatkozik – gondoltam magamban.

Engedtem egy pohár vizet, majd miután megittam, elindultam fel a szobámba.

– Kérlek, Josh! Szeresd helyettem is.

Anya fáradt hangjára megtorpantam az utolsó lépcsőfokon. Nem tudtam, miről beszélgetnek, de kíváncsi voltam, így halkan a hálószobájuk ajtajához lépkedtem.

– Ne mondd ezt, Maggie, kérlek! Nem teheted ezt velem.

Összeszorult a torkom apa kétségbeesett szavaira.

– Muszáj erősnek maradnod – suttogta anya olyan halkan, hogy alig lehetett érteni.

– Maggie!

Látni akartam, mi történik, így belestem a résnyire nyitott ajtón. Anya sápadtan feküdt az ágyban, apa pedig mellette ült és a kezét simogatta. Nem láttam, csak hallottam, ahogy apa szipogott.

– Csak te maradsz neki, Josh! Szüksége lesz rád.

Nem tudtam megmagyarázni, miért, de én is sírni kezdtem. Képtelen voltam tovább hallgatni őket, beszaladtam a szobámba és becsuktam az ajtót. Nem akartam, hogy észrevegyenek, de elég hangosan sikerült ezt megtennem. Felmásztam az ágyamra, a hátamra feküdtem, és a plafonra ragasztott kis csillagokat nézegettem. Megtöröltem a szememet, miközben azon gondolkodtam, mi lehet a baj. Tudtam, hogy anyu nincs jól, de nem láttam egyetlenegyszer sem, hogy orvos jött volna hozzá, ő pedig biztosan nem hagyta el a házat már jó pár napja. Elhatároztam, ebédkor megkérdezem erről aput. Rábeszélem, hogy vigyük el anyut egy orvoshoz.

Nem sokkal később arra riadtam fel, hogy az utcán dudált egy autó. Azonnal kiugrottam az ágyból és átszaladtam anyuhoz. Óvatosan tártam ki az ajtót. Apu már nem volt ott, és anyu szeme is csukva volt, így halkan kimentem, majd apu keresésére indultam. Nem tettem le a tervemről, hogy anyut orvoshoz kell vinni. Leszaladtam a lépcsőn és bíztam benne, hogy apu nem ment el itthonról. Hirtelen fékeztem le a konyhaajtóban, amikor megláttam őt az étkezőasztalnál üldögélni. Egy papírhalom volt előtte, de látszólag nem foglalkozott vele. Annyira el volt merülve a gondolataiba, még azt sem vette észre, hogy beléptem. Csak akkor eszmélt fel, amikor kihúztam a mellette lévő széket és leültem.

– Kicsikém! Mi a helyzet? Kérsz enni valamit?

– Nem kérek, nem vagyok éhes – válaszoltam. Meggyötört arcát látva még a maradék étvágyam is elment, pedig már régen ettem utoljára.

– Muszáj enned, ha csak egy keveset is, de muszáj – sóhajtott egy nagyot, majd felállt, hogy szedjen nekem valamit. Komolyan mondtam, hogy nem menne le egy falat sem. Más terveim voltak, nem értem rá enni.

– Apu!

– Igen?

– El kell vinnünk anyut az orvoshoz – jelentettem ki határozottan. Láttam, ahogy megtorpant, és minden porcikája megdermedt, miközben egy tányérért nyúlt. – Apa – suttogtam, de rossz érzésem támadt.

– Semmi baj, drágám – mondta rekedt hangon. – Emiatt ne aggódj!

Vártam, hogy felém forduljon, de mivel nem tette meg, leugrottam a székről és mellé léptem.

– Apa! Mi a baja anyunak?

Láttam, ahogy apu teste rázkódni kezdett. Kellett pár pillanat, mire rám tudott nézni. Könnyek gyűltek a szemembe, amikor megpillantottam az arcán lefolyni néhány cseppet.

– Üljünk le, jó?

Nem válaszoltam, szó nélkül foglaltam helyet. Nem tudtam apura nézni. Hogy lefoglaljam a kezeimet, a terítő szélét piszkálgattam és vártam, hogy megszólaljon.

– Anyunak nem kell orvos, szívem.

Felkaptam a fejem.

– Ha beteg vagyok, engem is elvisztek, akkor őt miért nem? Hívjuk ki Dr. Hopkinst. A múltkor, amikor nagyon lázas voltam, ő jött hozzám. Anyunak is biztos tudna segíteni.

Izgatottan soroltam, hogy mit kellene tennünk, de apu csak a fejét csóválta, majd az arcát a tenyerébe temette.

– Apu!

Még mindig nem tudott megszólalni. Elvette a kezét, nagyot sóhajtva próbálta összeszedni a gondolatait.

– Nagyon beteg, ugye? – tettem fel suttogva a kérdést, amit napok óta kerülgettem. Tudtam, hogy ez nem egy szokványos rosszullét volt, ahhoz már túl régóta tartott.

– Igen – bólintott apu.

A szemébe néztem, de ő még mindig az asztalt bámulta. Furcsa érzés támadt a gyomromban. Nem tudtam megmagyarázni, mit éreztem igazából, de azt hiszem, féltem.

– Meg fog gyógyulni, ugye? – kérdeztem remegő hangon.

A legrosszabb történt. Nem kaptam választ. Leugrottam a székről, és amilyen gyorsan csak tudtam, felszaladtam a szobámba.

– Drágám! Liza! – Apu hangja végigkísért a folyosón, mielőtt bevágtam magam mögött a szobám ajtaját. Felmásztam az ágyamra, átöleltem a párnámat és hangosan zokogtam. Nem akartam elfogadni, amit apu mondott.

Kell lennie valami megoldásnak.

Perceken keresztül kerestem a megoldásokat, amikor anya fojtott hangját hallottam meg. Már azt hittem, csak képzelődtem, amikor megint meghallottam.

– Liza, kicsim!

Felültem, de nem indultam el rögtön. Nem mertem. Aztán újra szólított, így összeszedtem magam és lassan átsétáltam hozzá. Az ajtó nyitva volt, de nem léptem be rögtön. Megálltam a küszöbön, és csak néztem az anyukámat. Félig ült az ágyon, háta mögött több párna támasztotta. Sejtettem, hogy azért, mert annyi ereje sem volt, hogy megtartsa magát.

– Gyere ide, kicsikém! – Mosolyogva tette le a kezét a mellette lévő üres helyre. Lassan tettem meg az első pár lépést a szobába, majd gyorsítottam és felugrottam mellé. Egyből az ölébe borultam.

Nem is volt olyan régen, amikor minden este így bújtam hozzá, míg ő meséket olvasott nekem. Most, hogy ilyen közel voltam hozzá, éreztem meg igazán, mennyire sovány. Megsimogatta az arcomat, ránéztem.

– Mondanom kell neked valamit.

Nyeltem egy nagyot. Gondoltam, hogy nem fog tetszeni, amit hallani fogok.

– Fel kell hívnunk dr. Hopkinst – vágtam rá, megelőzve őt. Meg akartam próbálni, hátha rám hallgat, ha apára nem is.

– Nem, nem kell, Liza – simogatta meg az arcomat. Amikor reszketegen felsóhajtott, akkor vettem észre, hogy egy könnycseppet törölt le az arcomról. – Nem tud segíteni.

Elfordítottam a fejemet, de továbbra se mozdultam az öléből.

– Szeretném, ha végighallgatnál, drágám! – simogatta meg finoman az arcomat.

Tettem, amire kért, és egy szót sem szóltam.

– Azt akarom, hogy nagyon erős és ügyes kislány legyél. Apának szüksége lesz rád.

Nem értettem, miért mondja ezt, de kezdtem nagyon rosszul érezni magam.

– Anya! – Sikerült magam rávenni, hogy a szemébe nézzek, miközben remegve szólítottam. Potyogni kezdtek a könnyeim, ahogy megláttam fátyolos tekintetét.

– Figyelj rám, édesem! Ígérd meg nekem… – elcsuklott a hangja, de egy nagy sóhajtás után folytatta. – Tudom, hogy képes vagy rá. Menni fog.

– De… – próbáltam mondani valamit, de nem tudtam befejezni.

– Anyának nemsokára el kell mennie.

– Veled megyek – vágtam rá rögtön, majd felültem és mellé húzódtam.

– Nem, kicsim. Oda nem lehet – simogatta meg a kezemet.

– De én akarok.

– Tudom, de neked még itt kell maradnod apával.

– Nem. Engedd meg, hogy veled menjek, légy szíves!

Szorosan hozzábújtam és átkaroltam a derekát. Az ölelésébe vont, és a hátamat kezdte cirógatni.

– Nem leszek itt melletted, de mindig vigyázni fogok rád, megígérem. Nem leszel egyedül soha. Apára mindig számíthatsz, ezt sose felejtsd el!

Semmit nem tudtam mondani, pedig rengeteg kérdés kavargott a fejemben. Hangosan zokogva másztam az ölébe, miközben ő próbált minél szorosabban tartani. Ő is sírt, miközben folytatta.

– Vigyázni fogok rád! És ha szükséged lesz rám, akkor nézz fel az égre, keresd meg azt a csillagot, amelyik a legfényesebben ragyog, az leszek én.

A mondat végét már alig hallottam. Elfáradt. Tudtam, hogy el kellene engednem, mert pihenésre van szüksége, de a karomat nem tudtam mozgásra bírni. Ahogy éreztem, ő sem tudta megtenni.

Nem tudom, mennyi idő telhetett el, de egyszer csak apa kezét éreztem meg magam körül.

– Gyere, drága Lizám! – Halkan suttogva vont az ölelésébe. Nem volt erőm tiltakozni, hagytam, hogy visszavigyen a szobámba és az ágyamba fektessen. Akkor sem szóltam, amikor betakart, és megpuszilta az arcomat. Csak magam elé bámultam, majd miután apa kilépett a szobámból, a plafonra meredtem. Nagyon sok csillag volt felragasztva a fehér felületre, amik a sötétben világítottak. Egy könnycsepp gurult le az arcomon, miközben azon gondolkodtam, hogyan fogom kiválasztani a legfényesebbet.

Amikor legközelebb kinyitottam a szemem, már világos volt a szobámban. Riadtan ültem fel az ágyon. Nem tudom, mennyi lehetett az idő. Furcsa volt, hogy apu nem ébresztett fel, hogy reggelizzek vele, ahogy minden reggel, amióta itthon volt anyuval. Azonnal kirohantam a szobámból.

– Apa! Apa!

Megfájdult a gyomrom, ahogy odafutottam anyu szobájához. Elsőnek az tűnt fel, hogy az ajtó be volt csukva. Megtorpantam. Félve nyúltam a kilincsért. Amikor kinyitottam az ajtót, megláttam, hogy anyu nincs az ágyban. Arra gondoltam, hogy talán jobban van és tévedett tegnap, amikor el akart menni. Nagyot dobbant a szívem és az jutott eszembe, hogy talán nekem készít reggelit.

Még az is lehet, hogy palacsintát süt.

Mosolyogva indultam le a lépcsőn. Az alsó fokon megtorpantam, mert se illatokat nem éreztem, se hangokat nem hallottam.

– Apu? – suttogtam magam elé, ahogy megláttam őt a nappaliban anyu kedvenc foteljében gubbasztani. Két karját a térdén pihentetve mereven bámult előre.

– Apu – szólítottam újra, amikor nem reagált. Néhány perc után lassan odamentem hozzá. Még mindig nem vett észre. Leguggoltam, és próbáltam a szemébe nézni. Megsimogattam a kezét, mire rám emelte könnyes szemeit. Azonnal tudtam, hogy anyu elment.

Scott

Napjainkban

– Hogy érzitek magatokat?

Haverom kérdésére kis híján felrobbant a stadion. Ma éppen Liverpoolban játszottunk, és megint sikerült teltházra tömnünk az Echo Stadiont. Nem először jártunk itt, és ha a szervezőknek van egy kis eszük, nem is utoljára. Amikor alábbhagyott az üdvrivalgás, Brad újra a közönséghez szólt.

– Mit szólnátok, ha csapnánk egy felejthetetlen bulit ma este?

Újabb ujjongás rázta meg a falakat. Miközben Dan és Mike a húrokat pengették egy rövid gitárszóló erejéig, én izgatottan pörgettem az ujjaim között kedvenc dobverőimet. Idegesen járattam a bal lábamat, és alig vártam, hogy csatlakozhassak a többiekhez. Amikor végre megtörtént, az adrenalin pillanatok alatt átjárta minden porcikámat. Imádtam zenélni. Sosem gondoltam volna, hogy az, amit korábban csak kifogásként csináltam, egyszer ilyen magasságokba emel. Az elmúlt években sokat tettem azért, hogy biztos helyem legyen a bandában. Az egyetlen dolog volt, amire büszke voltam életem során.

– Üdvözöljétek a többieket is!

Brad hangja zökkentett vissza a helyszínre. Nevetve mutatta be a zenekar tagjait. Amikor hozzám ért, még biccentett is. Jobban bízott bennem, mint én saját magamban, ezért is utáltam, hogy mostanában kezdtem szétcsúszni. Különösebb oka nem volt, hacsak az nem, hogy egyetlen kínálkozó alkalmat sem hagytam ki, legyen szó nőkről, piáról, vagy a buli kedvéért akár keményebb dolgokról. Nem tagadtam, hogy imádtam a központban lenni, és a hírnévvel ez is járt. Tény, hogy én jobban kihasználtam ezt, mint a többiek, bár ők sem szentek, de azért óvatosabbak voltak, mint én. Brad, mint a banda főnöke, nem igazán nézte ezt jó szemmel. Még egész jól tűrte ezeket a húzásaimat, de néha elég volt ránéznem, és szavakra már nem is volt szükség. Nem akartam feszegetni a határokat, de abban mindegyik haverom biztos lehetett, hogy sohasem fogok kihagyni egyetlen felkínálkozó lehetőséget sem. Ha buli van, akkor buli van. Mi a fenének léptem volna be a bandába, ha nem azért, hogy kiélvezzem a zenészeknek járó figyelmet? Persze a zene szeretetén kívül.

Alig vártam, hogy megtudjam, mit tartogat számomra a ma este. Ahogy haladt előre a koncert, úgy pörögtem fel egyre inkább. Az este második felét már félmeztelenül nyomtam végig, nem kevés női rajongó örömére. Azt a sikítások nélkül is biztosra vettem, hogy ma sem kell nagyon törnöm magam, hogy lenyomjak egy forró numerát valamelyikőjükkel. Csak győzzek válogatni. Érdekes módon mindegyikük csinos és készséges volt. Gondolom, amelyiket nem áldotta meg az ég egy csinos pofival, annak önbizalmat is kevesebbet osztottak, és meg sem fordult a fejében, hogy a közelünkbe kerüljön. Pedig sokszor épp a kevésbé csinosak voltak a rámenősebbek. Ki tudja, így átgondolva, micsoda vadmacskákról maradhattam le.

Mire a koncertnek vége lett, már forrt a vérem, dübörgött az ereimben az adrenalin. Alig léptem le a színpadról, máris egy üveg sört löktek a kezembe. Rákacsintottam az egyik szöszire, akinek valószínűleg az volt a feladata, hogy minden kívánságunkat teljesítse. Kár, hogy ez most csak a piákra vonatkozott. Szinte egy húzásra kiittam az üveg tartalmát, miközben a szemébe nézve azt latolgattam, hogy benne lenne-e valami másban. A fejét csóválva adta meg a választ a fel nem tett kérdésemre. Megrántottam a vállamat.

Nem tudja, mit hagy ki.

Ahogy máskor, most sem fogok könyörögni egyiküknek sem. Aki szeretne, megkaphat, és garantálom, hogy felejthetetlen élményben lesz része.

Alig egy órával később egy klub VIP-szektorában ültünk a többiekkel. Én már a sokadik felesemet nyomtam be, ők még jócskán a buli elején voltak. Nem tudták, hogy kell kiélvezni az életet. Egyedül Kyle, a billentyűs kezdte hasonlóan jól érezni magát. Legalábbis ez feltételeztem, ahogy az ölében ülő csinos barnát méregettem.

Épp szólni akartam a többieknek, hogy ne legyenek buligyilkosok, de a mellém telepedő cicababa elvonta a figyelmemet.

– Helló, Scottie!

Az ismeretlen vörös démon igézően húzta végig ujjait a mellkasomon. Üdvözlésként magamhoz rántottam és vadul lesmároltam. A halk nyögés, ami elhagyta ajkait, meggyőzött, hogy nincs szükség előjátékra. Nem voltam színjózan, sőt, de így is érzékeltem, hogy még egy csaj telepedett mellém. Miközben én az oldalamra fonódó vöröskét kényeztettem, a másik már az ölemben matatott.

– A picsába, Scott! Legalább vidd innen őket egy olyan helyre, ami nincs ennyire szem előtt! – morgott Mike. Folyton azt képzelte magáról, hogy ő a góré, és így jogában áll belepofáznia a dolgainkba, főleg az enyémbe. De tévedett. Magasról teszek rá, mit gondolt.

– Szállj le rólam! – szakadtam el egy pillanatra a készséges szájtól. – Keress magadnak mást, akin kiélheted domináns hajlamaidat – kacsintottam rá. Elkaptam az épp indulni készülő csajt még egy utolsó csókra, majd felálltam az asztaltól. Ehhez kellett néhány pillanat, mert már nem épp úgy működött a lábam, ahogy szerettem volna, de szerencsére két segítségem is akadt. Vihogva karoltak belém két oldalról, miközben elindultunk kifelé a klubból. Nem kellett hátranéznem, így is tudtam, hogy a többiek – szokás szerint – rohadtul nem értenek egyet a döntésemmel, de pont leszartam. Semmi pénzért ki nem hagytam volna ezt a ma esti édes hármast.

Miután nagy nehezen, botladozva kijutottunk az utcára, próbáltam keresni egy kocsit, ami elvisz minket a hotelszobába, amit a menedzserünk foglalt nekünk.

– Csak egy percet adjatok, lányok! – markoltam rá mindegyikük fenekére. Kacagva lógtak rajtam továbbra is.

Imádom ezt! Sose fogom megunni.

– Gyertek!

Próbáltam a megfelelő irányba terelni őket, de valójában nekem volt szükségem támogatásra.

– Oh, Scott! Már megint?

Egyik állandó sofőrünk, Hank csóválta a fejét, miközben kinyitotta a limuzin hátsó ajtaját.

Legalább kocsiért nem kell könyörögnöm.

– Még mindig – válaszoltam önelégülten, botladozó nyelvvel.

A fejét csóválta. Nem értett egyet, de az apró mosoly, ami a szája szélén húzódott, bizonyította, hogy ő is csak férfiból van. Ha jók a megérzéseim, ő sem hagyott volna ki egy ilyen magas labdát.

Amint a seggem a puha bőrön landolt, a lányok máris vetkőztetni kezdtek. Sok erőm nem maradt ellenkezni, így vigyorogva dőltem hátra és hagytam, hadd tegyék a dolgukat. Míg a vörös mellém telepedett és a pólómtól próbált megszabadítani, addig a barátnője a nadrágomat húzta le.

– Engedd el magad! – búgott a fülembe a kékszemű.

Nem válaszoltam, nem is nagyon tudtam. Ernyedten döntött újra hanyatt, majd olyan hévvel csókolt meg, hogy a fogunk is összekoccant. Egy pillanatra elhúzódott, és kuncogva fordult a barátnője felé. Kacéran egymásra kacsintottak, majd mindenki visszatért a feladatához. Pontosan tudtam, mi járt a fejükben. Egy újabb strigula vagyok a „Szexeltem egy világsztárral” listájukon. Még az a szerencse, hogy pont leszartam, hogy ők mit gondolnak, hiszen holnap már nem is fognak számítani. Elfintorodtam, és egy hanyag mosoly futott át az arcomon. Felemeltem az egyik kezem, és míg a vörös a nyakamat szívogatva haladt lefelé a testemen, az előttem térdelő lányt közelebb húztam, és őt is megcsókoltam. Amikor lihegve elhúzódott, a farkam felé mutattam.

– Tied a megtiszteltetés – biccentettem lefelé. Kacéran végignyalta alsó ajkát, ami belőlem egy sóhajt csalt ki, majd a szájába vett.

– Oh, baszki!

Szentséges isten!

Mondhat bárki bármit, ennél nem kell több.

Nem úgy indult az életem, ahogy kellett volna, de most határozottan ott voltam, ahol lennem kellett. Azt csinálom, amit szeretek, egy híres zenekarral járom a világot, és mindent megkapok, amit akarok. Most éppen ezt a két gyönyörű és felettébb készséges csajt.

– Gyere ide – szólítottam a vöröst magamhoz. – Vedd le a ruhád!

Mosolyogva bújt ki egyetlen mozdulattal a szürke rongyból, ami önmagában sem volt kis teljesítmény, hiszen úgy feszült rajta, mintha ráöntötték volna. De nem ezzel sokkolt igazán. Amint elhajította a ruháját, máris meztelen volt. Úgy értem, teljesen meztelen, minden értelemben. A fejemet csóválva vettem tudomásul, hogy ezek a ribancok egyre merészebbek. Nem mintha engem különösebben érdekelt volna. Soha nem bíztam meg egyikben sem, ami a védekezést illeti, így nem kellett attól tartanom, hogy bármelyik a küszöbömön fog könyörögni tartásdíjért, vagy megvádol azzal, hogy tőlem szedett össze valami nyavalyát. Nevetve billentettem oldalra a fejemet, majd az ujjamat behajlítva hívtam közelebb. Miközben a csaj a lábam között rajtam dolgozott, én a vöröset vettem kezelésbe. Lejjebb csúsztam az ülésben, így jobban hozzáfértem.

– Ülj ide – mutattam az arcomra. Egy halk sikkantás jelezte, hogy már most élvezi, pedig még tényleg nem kapott semmit. Egészen addig vihogott, míg a nyelvemmel nem mértem rá az első csapást. Velem együtt nyögött egy hatalmasat, amikor elkezdtem dolgozni rajta. Tocsogott a nedvességtől, ami nagy szerencse volt, mert nem akartam kímélni egy percig sem, különösen úgy, hogy ha jól saccoltam, hamarosan a szállodához érünk. Pár percet vergődött rajtam, amikor éreztem, hogy megfeszül a teste a rátörő orgazmus alatt.

– Várj még! Nem végeztem veled – szorítottam meg a csípőjét, amennyire még volt erőm. – Te pedig abba ne merd hagyni – parancsoltam az előttem térdelő ribancnak.

– Eszemben sem volt – nyalta végig a száját tovább kacérkodva.

Nem húztam tovább az időt, újból letámadtam a vörös csajt. Épp akkor, amikor a barátnője újra tövig nyelt. Hogy hamarabb a csúcsra juttassam, két ujjammal elmerültem benne, miközben a fogammal a csiklóját csíptem meg. Amikor a nevemet kiabálta, én is elengedtem magam. A csinos barna nem panaszkodott. Addig nyalt, míg úgy nem gondolta, hogy végzett.

Szép kis éjszakának nézünk elébe!

Elégedetten sóhajtottam egy nagyot, hogy némiképp összeszedjem magam.

– Kapjátok össze magatokat – simítottam végig a lihegő vöröske arcát. – Hamarosan megérkezünk.

Amíg ők vihogva tették, amire kértem őket, én a bárszekrény felé húzódtam és kivettem az előre odakészített méregdrága pezsgőt. Újabb jó pont Hanknek. Ha holnap eszembe jut, megköszönöm neki. Kinyitottam, és ugyan sikerült egy keveset kiborítanom, azonnal lehúztam belőle jó néhány kortyot. Visszatelepedtem a csajok közé, akik időközben kényelembe helyezték magukat az ülésen. Átkaroltam őket, majd a barna csaj válla fölött úgy ügyeskedtem, hogy a mellei közé öntsek egy keveset a jéghideg italból. Hangosan felnevetett, és ahelyett, hogy elhúzódott volna, még közelebb tolta a mellkasát az arcomhoz. Odahajoltam, végignyaltam a pezsgő útját. Hangos sóhaja jelezte, hogy ezt a fajta figyelmet sem bánja. Épp csak végeztem vele, amikor megállt az autónk. Nem sokkal később Hank nyitotta ki az ajtót.

– Oh, de drága vagy – vihogta a vörös, amikor a sofőröm karjaiba hullott.

– Vigyázz, kislány! A végén még valami bajod esik – kacsintott rá Hank.

– Ennél nagyobb bajom ne legyen – húzta végig az ujját a sofőrünk mellkasán, miközben hátranézett és rám kacsintott.

– A francba! – szitkozódtam, miközben próbáltam kivergődni a kocsiból. Egy kicsit se józanodtam az elmúlt percekben.

– Gyere, te anyaszomorító – karolt belém Hank, hogy segítsen talpra állni. Egy pillanatra sikerült összeszednem magam annyira, hogy figyelmeztessem.

– Vigyázz a szádra! – tettem egy lépést felé.

– Jól van már, ne vergődj! Mikor beszéltél vele egyáltalán? – kért számon Hank.

Duzzogva rántottam ki a karomat a szorításából és megvontam a vállam. Nem sok embertől tűrtem el ezt a hangnemet. Ő volt az egyik. Isten tudja, hányszor húzott már ki a szarból és fedezett a srácok előtt. Emellett kurvára igaza volt. Már hetek, ha nem hónapok teltek el, amióta utoljára láttam anyámat. Telefonon persze beszéltünk, de nem volt most kedvem magyarázkodni Hanknek.

– Kapd be a faszomat – motyogtam az orrom elé. Szerencsére a csajok rám fonódtak és elvonták a figyelmemet, így nem kellett tovább foglalkoznom ezzel. Legalábbis ma nem. Pontosan tudtam, hogy nem sokáig halogathatom a látogatást.

A következő emlékem az volt, hogy talán Mike káromkodik körülöttem. Nem hallottam tisztán, olyan volt, mintha víz alatt lennék. Nem először éreztem ezt, így pontosan tudtam, hogy még mindig mocskos módon be voltam állva.

– Ez komoly? Gyertek már! Valaki segítsen – kiabált a többieknek.

Nem értettem, miért volt így kiakadva. Próbáltam válaszolni, de megmozdulni sem tudtam, nemhogy egy épkézláb mondatot kinyögni. Azért minden erőmet összegyűjtve felemeltem a kezem, igyekeztem megtámasztani magam, de nem értem el mást, csak annyit, hogy valami nagy csörömpöléssel összetört mellettem. Tőlem csak egy nyögésre futotta, míg Mike hangosan szitkozódott.

– Nem csinálom ezt még egyszer! Ez volt az utolsó! Idióta barom!

Egyfolytában mondta a magáét, de nem tudtam válaszolni, pedig legszívesebben ráüvöltöttem volna, hogy hagyjon a francba és húzza el a csíkot.

Újabb nyögés kíséretében éreztem, ahogy két erős kéz felhúzott és vonszolni kezdett.

– Bassza meg! – morgolódott még valaki. – Holnap beszélek vele.

Ebből máris tudtam, hogy Brad az.

– Ha te nem, akkor majd én. Tele van a tököm, hogy minden buli után ez van.

– Nem mindegyik után – állt mellém az énekes haverom. Tudtam, hogy rá számíthatok. – Jó, igazad van. Mostanában eléggé elvetette a sulykot.

Eddig tartott. Klassz!

– Ja, már azt hittem, el kell magyaráznom, miről beszélek – morgott tovább Mike.

– Felfogtam, ne dumálj! Inkább tartsd erősen.

Résnyire sikerült kinyitnom a szemem, de kár volt. Forogni kezdett velem a világ, így inkább visszacsuktam.

– Ugye nem fog telibe rókázni bennünket?

– Remélem, nem.

Szerencsére sikerült lecsillapítanom az előbbi hányingert, így megúszták. Egyelőre.

– Hagyjatok – morogtam, miközben azon voltam, hogy talpra álljak. Kalimpáltam a lábammal, mert úgy kábé húsz centivel a föld fölött cipeltek.

– Azt várhatod – jött Mike válasza.

Mielőtt bármi mást is mondhattam volna, nekitámasztottak a hideg csempének, innen sejtettem, hogy a zuhanyzóban vagyok. Tiltakozni akartam, mert tudtam, hogy mi fog következni, de már nem volt rá lehetőségem. Teljes sebességgel zúdult rám a víz. Percek múlva arra tértem észhez, hogy rohadtul fázom.

– Basszátok meg! – mondtam vacogó fogakkal. – Rohadjatok meg! – szitkozódtam. Kinyitottam a szemem, hogy ránézzek a két készséges segítőmre, és épp azon voltam, hogy tovább szidom őket, amikor nem tudtam tartani magam. Oldalra fordulva adtam ki magamból a ma elfogyasztott alkohol egy részét.

– Ez szép.

Mike nyugodt hangjára felemeltem a fejem.

– Van valami bajod? – kérdeztem nagy pofával. – Nem én kértelek meg erre. Minek avatkoztál bele?

– Scott – szólt rám határozottan Brad. Próbált visszafogni, de nem voltam abban az állapotban, hogy ezt felmérjem.

– Hát ez az ezer dolláros kérdés, cseszd meg! Minden áldott alkalommal én is felteszem magamnak ugyanezt – válaszolta dühösen Mike.

– Húzz a francba – morogtam, miközben igyekeztem négykézlábra állni, hogy legalább a WC-ig eljussak, mielőtt újabb adag akarna távozni belőlem.

– Az lesz – vágta rá Mike. – Különben meg szívesen, máskor is, idióta.

Válaszolni nem volt időm, mert miközben ő további morgások közepette elhagyta a fürdőt, én újra rosszul lettem. Miután sikerült megkönnyebbülnöm, leültem a hideg padlóra.

– Scott – kezdett volna bele az agymosásba Brad.

– Ne most – vágtam rá rögtön. – Kérlek! – tettem hozzá egy nagy sóhaj után. Nem rájuk haragudtam, de nem volt szükségem semmilyen kiosztásra ahhoz, hogy fel tudjam mérni, mekkora gáz van. Pontosan tudtam, hogy ez így nem jó. A másnaposság bőven kivette az energiámat, és ugyan a koncerteken soha nem rontottam, de éreztem, hogy nem bírom úgy szuflával, ahogy kellett volna.

Nem kellett csalódnom Bradben. Bólintott egyet, és nem firtatta tovább a dolgot. Tudtam, hogy ennyivel nem úsztam meg, de tiszteletben tartotta, amit kértem, és magamra hagyott.

Liza

Riadtan ültem fel az ágyamon. Egy vacak álom ébresztett fel ma is. Sejtettem, hogy nagyon korán van, hiszen a Nap első sugarai sem mutatták még meg magukat. Nagyot sóhajtva megdörzsöltem az arcomat és próbáltam elhessegetni a szörnyű képeket, amik álmomban kísértettek. Tudtam, hogy ez lesz, miután tegnap délután meghallottam apám hangját a rögzítőn.

– Francba! – nyögtem fel. Felkapcsoltam az éjjeli lámpát és láttam, hogy még csak öt óra van. Sikerült jóval korábban ébrednem, mint ahogy kellett volna. Szitkozódva dőltem vissza az ágyra, és húztam a fejemre a takarót.

Utálom, hogy még mindig ennyire hatnak rám a szavai.

Pedig sok évvel ezelőtt megfogadtam, hogy hagyom az egészet a fenébe, és pont úgy leszarom, mint ahogy ő engem, amikor igazán szükségem lett volna rá. De úgy tűnt, sajnos nem sikerült véghezvinnem, amit elhatároztam.

Behunytam a szemem és próbáltam visszaemlékezni, miért is kellene gyűlölnöm az apámat. Ma már nem az bántott, hogy nem tudott gondoskodni rólam anyám halála után. Az sem érdekelt, hogy hirtelen fel kellett nőnöm, ha nem akartam éhen halni. Inkább azt nem tudtam feldolgozni, hogy ellenem fordult. Számtalanszor próbáltam az ő szemszögéből nézni a helyzetet, de akkor sem tudtam elfogadni, hogy úgy bánt velem. Soha nem fogom tudni megbocsátani neki azokat a szavakat, amiket a fejemhez vágott, mielőtt kisétált az életemből.

Tizenhat éves voltam, könyörgöm. Mit kellett volna tennem? Elbujdokolni, csak mert pont olyan színű a hajam és a szemem, mint anyámé volt?

– A picsába!

Morogva bújtam ki a takaró alól. Esély sem volt arra, hogy vissza tudjak aludni, így jobbnak láttam, ha felkelek, készítek egy kávét magamnak és kiülök a teraszra, hogy megnézzem a napfelkeltét. Hátha az segít elűzni a rám telepedő melankolikus állapotot.

Miközben lefőtt a kávé, előkészítettem kedvenc bögrémet, amit még Anntől kaptam a szülinapomra. Mosolyogva néztem a képre, amit rárakatott. Egy közös kiránduláson készült. Olaszországban voltunk, és a kedvenc pizzánkat ettük az egyik étteremben.

Hiába közeledett most Ann harmincadik szülinapja, nem tudtam egy utazással meglepni. Tudom, hogy megharagudott volna, ha ilyen drága ajándékkal készülök. Reméltem, azért fog örülni annak is, amit végül kitaláltam, és sikerül majd igazán meglepnem.

Mivel lefőtt a kávém, kitöltöttem, dobtam bele két kanál cukrot és magamhoz vettem. Mielőtt kiléptem volna a teraszra, belebújtam a köntösömbe és felkaptam a nappaliban lévő kanapéról egy plédet. Kitártam a hatalmas ajtót, és egy nagyot szippantottam a friss levegőből.

Ez volt az egyetlen pozitívuma az apámmal való kapcsolatomnak. Anyám örökségéhez tizennyolc évesen jutottam hozzá, és mivel apám lelépett, sosem szólt bele, mire költöm a pénzt. Szerencsére Ann és a nagymamája mellettem voltak, segítettek mindenben. Miután elmentünk a bankba, kivettük a pénzt és együtt kerestünk lakást. Meglepően nagy összeget örököltem. Sosem szenvedtem hiányt semmiben, de nem gondoltam, hogy ennyi pénzről lesz szó. Az ügyvédtől tudtam meg, hogy a nagyszüleim hagytak anyámra egy nagyobb összeget, amihez ő sosem nyúlt. Így még csak nem is kellett mindet elköltenem a lakás megvásárlásakor. Szerelem volt első látásra, és soha, egy percig sem bántam meg, hogy végül ezt vettem meg. Minden alkalommal, amikor a kilátásban gyönyörködtem, tudtam, hogy jól döntöttem.

Leültem a nagy fotelba, amiben olyan vastag párna volt, hogy bármikor el tudtam volna aludni benne. Ilyen veszély most nem fenyegetett, ezért kényelmesen elhelyezkedtem benne és betakaróztam. Két kezem közé fogtam a bögrémet, és a távolba révedve azon tűnődtem, mit akarhatott az apám. Roppant kitartó volt. Az utóbbi néhány hónapban többször is keresett, bár azt sem tudtam, honnan szerezhette meg a számomat. Abban biztos voltam, hogy nem Anntől vagy a mamájától, mással viszont nem igazán tartottam a kapcsolatot. A többi barátomat már nem ismerhette, hiszen velük a főiskolán találkoztam, akkor pedig nem volt kíváncsi rám. Volt még egy egészen nyilvánvaló lehetőség: a munkahelyem. Nem bujkáltam senki elől, így azt könnyen kideríthette – akár a közösségi oldalról –, hogy hol dolgozom.

A Hill és fia ügyvédi iroda már két éve adott munkát nekem. Szeretek ott dolgozni. Vagyis szerettem, míg Mr. Arrogáns Pöcs vissza nem jött, hogy segítsen az apjának, keresztbe húzva a számításaimat. Az öreget imádtam. Amikor jelentkeztem a állásra és behívtak az interjúra, egy unalmas, konzervatív, de minden hájjal megkent öreg pasasra számítottam, bár azt gyanítottam, hogy aznap nem fogok vele találkozni. Ehelyett egy jól szituált, a korához képest igazán jóképű fickó fogadott. Alig akartam elhinni, hogy maga a nagyfőnök fogja feltenni az ilyenkor szokásos kérdéseket.

Kicsit remegve foglaltam helyet vele szemben egy kényelmes székben, és alig húsz perc múlva már felszabadultan nevetgéltem a főnököm viccein. Esküszöm, ha nem lett volna akkora korkülönbség közöttünk, komolyan rámozdultam volna. Pf! Igazából soha nem tettem volna meg. Nem sok szabályt tartottam be, de azt, hogy nem kezdek ki kollégával, a főnökömmel meg pláne, nem akartam megszegni. Ehelyett inkább tényleg olyanná vált nekem, mintha az apám lett volna. Minden simán is ment, amíg egy szép napon be nem tette a lábát az irodába Mr. Robert Hill. Soha nem fogom elfelejteni azt a napot. Akaratom ellenére is előtörtek az emlékek.

Már reggel óta a barátnőm, Alexis mellett ültem, és intéztük a cég külföldi hívásait. Ő egy évvel korábban került a céghez az öreg William asszisztenseként, és én az ő ajánlásával kerültem ide. Több jelentkező is volt, de végül a tökéletes franciatudásommal én nyertem el az állást. A külföldi partnerekkel tartottam a kapcsolatot. Szerettem, mert nem csak adminisztrációs feladatokkal járt, hanem kamatoztathattam a nyelvtudásomat is. Aznap is egy francia megbízóval való megállapodást készítettünk elő Alexisszel. Már órák óta ültünk ott egyhelyben, amikor ő kilépett egy percre. Rob ezt a pillanatot választotta, hogy méltóságteljesen végigvonuljon a folyosón. Esküszöm, a nők, akik mellett eljött, felsóhajtottak. Nem mondom, szép példánya volt a társadalomnak, de azért túlzásnak tartottam a reakciókat. A szám elé téve a kezemet kuncogtam a kolleganőimen. Nem sikerült túl halkra. Pont akkor lépett Rob az asztal elé, amikor próbáltam úrrá lenni a kitörésemen.

– Van valami baj?

Olyan fenyegetően hajolt az asztalom fölé, hogy egy pillanatra tényleg beszorult a levegő a tüdőmbe. De csak egy pillanatra. Addig, amíg az agyam feldolgozta azt az orgánumot, amivel megáldotta az ég. Köhintettem egyet és rápillantottam. Újabb percre volt szükségem, hogy összeszedjem magam.

Baszki! Azok a szemek!

Az a fajta világoskék, amibe ha belenéz az ember, a hideg futkos a hátán, minden szőrszála égnek mered. Kaján vigyorra húzta a száját, hátrébb húzódott, majd megkérdezte:

– Csinál maga valami mást is, vagy azért kapja a fizetését, hogy az embereket bámulja?

Mondtam már, hogy egy arrogáns pöcs?

A másodperc tört része alatt kapartam össze magamat pimasz, arrogáns megjegyzésére.

– Hogy mondja?

– Jézusom! Még süket is? – lépett hátrébb egyet, miközben az ég felé fordította a fejét.

– Már megbocsásson, de nem képzel magáról egy kicsit sokat?

Rám nézett, de nem válaszolt rögtön.

– Én? Nem inkább maga? Szedje össze azt a kevéske józan eszét, amije még van, és szóljon az apámnak, hogy megjöttem.

Hiába a főnököm fia, elöntött az ideg. Az egy dolog, hogy az apja titkárnőjének gondolt, mert azzal még nem is lenne semmi probléma, de a beszólása, és főleg a stílusa, kiverte a biztosítékot nálam. Azonnal felpattantam a székről.

– Szóljon neki maga, ha beszélni akar vele!

Annyira ledöbbent, hogy szólni sem tudott. Még akkor is úgy állt ott, amikor felvettem a telefont, aminek csörgése szerencsére félbeszakította az eszmecserénket. Mivel a beköszönés után kiderült, hogy a franciák hívtak vissza, hátat fordítottam a még mindig lesokkolt idiótának, és az asztalnak dőlve leegyeztettem a hiányzó részleteket.

– Au revoir, Mr. Girard! – köszöntem el mosolyogva.

Imádtam ezt a nyelvet. Mindig feldobta a hangulatomat. Még mindig fülig ért a szám, amikor visszafordultam az asztal felé. Rob azóta is ott állt, és a szemébe nézve valami olyat láttam, amivel nem kívántam foglalkozni. Ehelyett Alexisre néztem.

Mi van az emberekkel?

Ő is pont úgy bámulta Robot, mint ő engem.

– Alexis! Mr. Girard hívott. Megbeszéltük a hiányzó részleteket, így véglegesítheted a szerződésüket.

Barátnőm csak bólintott, de még mindig a főnökét bámulta.

– Alexis?

– Jól van, hallottam! – Összehúzta a szemöldökét és próbált morcos képet vágni, miközben mellém lépett.

– Akkor mi végeztünk is. A helyemen leszek, ha kellek.

Egy újabb bólintás után a barátnőm végre visszatért a munkájához.

– Mr. Hollins! – Belenéztem azokba a világító szemekbe, és emelt fővel távoztam. Sejtettem, hogy elindult utánam, de az apja megakadályozta, akármit is tervezett.

– Fiam! Végre megérkeztél – hallottam még az öreg kedélyes hangját, aztán magamra csuktam az irodám ajtaját.

Múltbéli merengésemből a telefonom csörgése riasztott fel.

Ki lehet az ilyenkor?

Nagy nehezen kikászálódtam a pléd alól, és befutottam a konyhába a telefonomért. Mire odaértem az asztalhoz, elhallgatott.

– Sejthettem volna. – Behunyt szemmel sóhajtottam egy nagyot, miután megláttam, ki keresett. Majdnem eldobtam a készüléket, amikor rezegni kezdett. Üzenetem érkezett. Félve nyitottam meg.