A fordítás alapjául szolgáló mű:

Bear Grylls: Never Give Up. Bantam Press,
an imprint of Transworld Publishers,
Penguin Random House, London, UK, 2021

Copyright © BGV Global Limited, 2021

This edition is published by arrangement with Peters, Fraser and Dunlop Ltd. through Andrew Nurnberg Associates Budapest.

Translation copyright © Kántor Tamás, 2022

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítófotó (első borító): © Ben Simms

Borítófotó (hátsó borító): © National Geographic/ Tito Herrera

Borítóterv: © R. Shailer/TW

Fordította: Kántor Tamás

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Szerkesztő: Hessky Eszter

Tipográfia: Somogyi Dominika

Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 710 8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

Csodálatos feleségemnek, Sharának – családunk kedves, okos és szerető alappillérének

Delbert Shoopmannek és Rupert Tate-nek – barátaimnak és harcostársaimnak az úton

TARTALOMJEGYZÉK

Előhang

1. Tűzön-vízen át!

2. A túlélés törvényei

ELŐHANG

Újra az órámra pillantok. 09:33. Azt mondják, hogy az idő meg tud állni. Ez így nem igaz. Az azonban biztos, hogy néha úgy tűnik, mintha megállt volna.

Hajnali négy óta ébren vagyok, és két óra alvás sosem elég. Már az is nagy kihívást jelentett, hogy ideérjek. Fáradt vagyok. De ugyanakkor fel is vagyok pörögve.

Körülnézek. Látom, ahogy több bokor is megrezzen. Tudom, hogy kik rejtőznek ott, és elmosolyodom. Tudom, hogy ők is ugyanolyan idegesek, mint én. A mi nyolcfős csapatunk. Kicsi a bors, de erős. Óvatosan helyezkednek el a fák között. A terv szerint a megfelelő pillanatban könnyedén előbújnak majd, hogy csatlakozzanak hozzám.

De egyelőre egyedül vagyok. És ezt érzem is.

Emlékeztetnem kell magam arra, hogy valahol 200 méteren belül egy sereg jól képzett mesterlövész és személyvédelmi szakember is jelen van – de egyiküket sem látom. Valószínűleg a munkájukhoz tartozik a láthatatlanság. Ez a gondolat azonban nem megnyugtató.

Lélegezz, Bear! Minden rendben van.

A hatalmas alaszkai hegyek fölénk tornyosulnak. Úgy tűnik, nem igazán érdekli őket ez az egész. Ez egyike a sok dolognak, amit szeretek a hegyek kapcsán – soha nem ítélkeznek, nem dicsérnek, és úgy tűnik, hogy nem is aggódnak soha.

Egyszerűen csak vannak, és csodálatosak. Jó, ha emlékeztetem magam erre.

Gyerünk, Bear! Megcsinálod. Végy egy mély levegőt!

Jólesik a hűvös nyári levegő. És most már a szúnyogok is eltűntek. Utálom a szúnyogokat. Isten a tanúm, hogy az évek alatt már elégszer megkóstoltak.

Igyekszem gondolatban elpróbálni az első pillanatokat. Az interakciót. A kérdéseket. Az útvonalat. Egy újabb hatalmas katonai helikopter söpör végig a tátongó völgy felett, és végigpásztázza a gleccsermoréna szélét. Gondolom, hogy ez volt a terület utolsó biztonsági ellenőrzése.

Újabb mély lélegzetet veszek. Anyám szavai csengenek a fülemben: „Csak egy esélyed van arra, hogy jó első benyomást kelts.”

Ne szúrd el!

Lenyúlok, a kezembe veszek néhány követ, majd körbe-körbejáratom őket a tenyeremben. A nyugalom ragályos. Ez az amerikai haditengerészet elit osztagának egyik mottója. Jól ismerem a mondást. Csak nem mindig könnyű kivitelezni.

Gyerünk, gyerünk! Hol a fenében vagytok?

Jobbra-balra nézelődöm.

Semmi.

– Késésben vagytok… Lesz pár fekvőtámasz büntetésből – mormogom magam elé félhangosan.

Senki sem hall. Kivéve Jimmyt, a hangmérnököt, a távoli mikrofonon keresztül. Jót mosolyog majd ezen a folyópart melletti bunkerében, ahol rejtőzködik. Ő azon kevesek egyike a stábunkban, akik nevetnek a béna vicceimen. Ezért is szeretem annyira.

Igen. Most azonnal ki kellene osztani a büntifekvőtámaszokat!

Amikor a katonaságnál voltam, a fekvőtámasz volt a csapat bevett büntetése, ha valamelyikünk elkésett a felvonulásról. Kíváncsi vagyok, hogy ez a szabály a világ legnagyobb és legerősebb hadseregének főparancsnokára is vonatkozik-e. Valószínűleg nem.

Még egyszer ránézek az órámra. Még mindig csak 10:53.

A rádióm sercegve reccsen egyet, a szívem pedig majd’ kiugrik.

Aztán hirtelen minden furcsán elcsendesedik.

Érzem.

Itt az idő.

Kezdődik a játék.

Aztán mindenféle fanfár és felhajtás nélkül előbukkan a fák közül az Egyesült Államok elnöke, a titkosszolgálat tíz feketébe öltözött, fegyverét készenlétben tartó ügynökével az oldalán.

Én pedig az ő kérésére vagyok itt.

Hogy a csudába jött ez egyáltalán össze?

1.

TŰZÖN-VÍZEN ÁT!

Bármelyik hegycsúcs meghódítását illetően igaz a megállapítás, hogy onnan az egyetlen út lefelé vezet.

Nagyrészt ezért tartott ilyen sokáig, hogy megírjam a 2011-ben megjelent önéletrajzom, a Tűzön-vízen át! folytatását. A könyv sikere alaposan meglepte nemcsak a családomat, de engem is. Több mint tíz hétig a Sunday Times sikerkönyv-listájának élén voltam miatta. Azelőtt még soha semmiben nem álltam az első helyen.

Amikor művemet 2012-ben a legnagyobb hatású kiadványnak választották egész Kínában, úgy éreztem, hogy végeztünk. Szép munka volt, fiúk-lányok! Rendelünk néhány piña coladát (ahogy a stábbal szoktuk), egy raklapnyi pizzát (mint mindig), aztán holnap visszamegyünk dolgozni, és új meghódítandó területek és hegycsúcsok felé indulunk.

Ne feledjük: aki túl sokat időzik a csúcson, az meghal. Ez egy alapvető lecke az Everest kapcsán. És a csúcsról, ahogy mondtam, csak lefelé vezet az út.

Néhányan a sikerből táplálkoznak. De én nem. Igazából küzdök vele. A siker kényeztető érzés. Lelassítja az embert. Gyakran látom ezt. És túlságosan is tisztában vagyok azzal, hogy valóban mi is a sikert alkotó sok-sok tényező.

Ezzel kapcsolatban mindig az az érzésem, ami mindent felülír: Isten kegyelméből vagyok ott, ahol vagyok. És tudatában vagyok annak, hogy milyen hatalmas szerepet játszott a karrieremben a szerencse. Efelől semmi kétségem nincs. Ugyanakkor a szerencse furcsa dolog. Ahogy egyik hősöm, Ranulph Fiennes mondta egyszer: „A szerencse csak a történet fele. Mindenekelőtt a kellő szívósság szükséges ahhoz, hogy elég sokáig kitarts, amíg a szerencse megérkezik.”

Ezt a mondást mindig is szerettem.

Akárhogy is – szerencse ide, elszántság oda – gyerekkoromban mindig azt mondták, hogy akkor szálljak ki, amikor nyerésben vagyok, és inkább öt perccel korábban induljak haza a bulikból, mint túl későn. Ez a hozzáállás már fiatalkoromban belém ivódott. A szüleim állandóan azt mondták: Ne légy mohó, mindig légy hálás.

Éppen ezért sokáig haboztam, hogy megírjam-e a Tűzön-vízen át! folytatását. El akartam engedni a dolgot. Ha akarjuk, nevezhetjük ezt félelemnek. Vagy még pontosabban félelmeknek, amelyek az eltelt évek alatt összegyűltek és rám rakódtak.

Viszont a félelem rettenetes indok arra, hogy valamit ne tegyünk meg. Ha nagy az előtted tornyosuló hegy, az még nem jelenti azt, hogy nem érdemes megmászni. Aztán még ott van az a tény, hogy néhány történetet egyszerűen bűn lenne nem elmesélni. És kétségtelen, hogy életem elmúlt tíz éve a legkülönlegesebb időszak volt, amit egy kalandor csak el tud képzelni.

Szóval, egye fene, vágjunk bele…

2.

A TÚLÉLÉS TÖRVÉNYEI

A leggyakrabban előkerülő kérdés, amit feltesznek nekem, A túlélés törvényeivel, valamint a műsorban szereplő számtalan kalanddal kapcsolatos. A Tűzön-vízen át! lapjain nem meséltem el ezeket a történeteket, mert úgy éreztem, hogy sok más mondanivalóm is van: azok az ismeretlen történetek, amelyek felnőtté válásom során formáltak, majd az élet nagy kalandjai felé tett első lépéseimet vezették. Legyen szó akár a mindennapi túléléséről az iskolában, a katonasághoz történő bevonulásról, a szabadeséses balesetről, amelyben eltörtem a gerincemet, vagy az Everest megmászásáról, az első transzatlanti sarkvidéki expedíciónkról a felfújható RIB-csónakban, vagy a Himalája fölötti motoros ernyőzésről, és a többi expedícióról, amelyek az életemet alakították, és igen sokszor majdnem véget is vetettek neki. Akkoriban inkább ezeket éreztem az életem igazi sarokköveinek.

De az is kétségtelen, hogy A túlélés törvényei tárta ki az ajtókat sok minden máshoz, ami azóta történt. Hatalmas kiváltság volt, hogy lehetőségem nyílt Amerikában főműsoridőben szerepelni egy globális tévécsatorna műsorán, a hatalmas területet lefedő Discovery Channelen. Gyakran hallani brit színészeket, amint arról beszélnek, hogy meg akarják vetni a lábukat Amerikában, de az út sikertelen próbálkozásokkal van kikövezve. Én azon szerencsések közé tartozom, akiknek ez összejött.

Igazság szerint akkoriban nem is kezeltem a helyén ezt a kiváltságot és hihetetlen lehetőséget, ami megadatott. Egy távoli amerikai csatornánál mindig is jobban izgatott az, ha az Egyesült Királyságban a Channel 4 programjában szerepeltem – főleg azért, mert akkor anyukám is láthatott. Ennyire naiv voltam!

Ezt az egyedülálló amerikai lehetőséget egy brit producernek, Rob MacIvernek és a Diverse Productions irodának köszönhetem. Mindig hálás leszek Robnak, amiért hitt bennem, a rongyos exkatonában, aki folyton visszautasította az ajánlatát, hogy amerikai tévéműsort csináljon. Azt hiszem, ez egyszerre volt köszönhető az önbizalomhiányomnak és az ismeretlentől való félelmemnek, mindenesetre úgy éreztem, hogy a tévézés nem nekem való. Így háromszor is nemet mondtam Robnak.

Ő már akkor hitt bennem, amikor még fogalmam sem volt arról, hogy mit csinálok. A mai napig azt mondja, hogy csiszolatlan voltam és tapasztalatlan, de tudta, hogy ha néhány kalandot le tudnánk együtt forgatni, és azok olyan vadak és szórakoztatók lennének, mint amilyennek kigondoltuk, akkor az amerikai közönség ráharapna.

Fogalmam sem volt, hogy jól látja-e, de végül mégis belementem. Rob amerikai tévés ötlete, az Ultimate Survival – ahogy A túlélés törvényei első változatát nevezték – jobban fizetett, mint az általam a Channel 4 csatorna számára készített Menekülés a légióba című sorozat. Nem volt tehát sok vesztenivalóm, amint arra a feleségem, Shara is bölcsen rámutatott.

A túlélés törvényei első sorozata aztán mindent megváltoztatott.

Most visszatekintve két dolog kristálytisztán látszik. Először is, hogy az amerikai televízió főműsoridejében éveken át tartó kimagasló jelenlétnek köszönhető sok minden más is, ami az életemben később következett. Másodszor pedig, hogy a sorozat készítése során volt néhány igazán észbontó pillanat, amelyek örökre velem maradnak.

Erre az utazásra szeretném elvinni az olvasókat.

Kezdhetném a sztorizást a saját magamnak adott beöntéssel a tutajon, amelyet egy csendes-óceáni lakatlan sziget partján tákoltam össze, vagy a fatörzzsel, ami eltört alattam, miközben Alaszkában átkeltem egy 30 méter mély szakadék felett, esetleg az erdei viperával, ami megmart a borneói dzsungelben, vagy azzal, amikor harcsákat próbáltam elkapni puszta kézzel Alabama aligátoroktól hemzsegő mocsaraiban. Vagy meséljek a bordás krokodilokkal való randevúról Ausztrália Északi területén, vagy talán arról, amikor betemetett a lavina, vagy elkapott egy sziklaomlás? Esetleg a rothadó fókatetemből készített rögtönzött búvárruháról, vagy a vizelethörpintő, ürülékevő, tarajossül-vadászó, tarantula-rágó, zuhatagban caplató, hegyre kaptató, szabadon zuhanó, vízbe csobbanó pillanatokról, amelyekből nagyon sok volt?

És annyi kérdés is felmerült. Mint például hogy mi volt a legrosszabb dolog, amit valaha ettem? Vagy hogy melyik a kedvenc Túlélés törvényei epizódom? Mi a legdurvább helyszín, ahol valaha is jártam? Vagy a legrettenetesebb?

Olyan kérdések ezek, amelyek érzésem szerint megérdemelnek egy választ.

Szóval, hódoljunk egy kicsit a bűnös élvezeteknek, és következzenek a túlélés törvényei az én szemszögemből. Csak a rend kedvéért.