Ambrus Zoltán

A csodagyermek

Kisregények és elbeszélések

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-368-3

Készítette: eKönyv Magyarország Kft.

A csodagyermek

A hangversenyen őnagyságától jobbra ültem. Őnagysága megosztotta figyelmét köztem és a baloldalt ülő úr között. Egyszerre így szólt:

– Ezennel bemutatom önöket egymásnak.

Egyebet nem mondott. Talán mert ahhoz, hogy hármasban cserélgessük az eszméket Beethovenről és Mendelssohnról, fölöslegesnek tartotta nevünk fölemlítését. Vagy talán nem tudta egyikünk nevét se.

A baloldalt ülő úr valamit mormogott, én is köhögtem egyet, és így megismerkedtünk.

A hangverseny után őnagysága fölszólított bennünket:

– Kísérjenek haza. Két lépésnyire lakom a szomszéd sörcsarnoktól. Bizonyosan ott vacsorálnak. Így nem nagy áldozatot kérek önöktől.

Elkísértük, s aztán visszafordultam. Új ismerősöm szintén betért velem a sörcsarnokba, ugyanahhoz az asztalhoz ültünk s tovább beszélgettünk.

Minthogy fogalmam se volt róla, kihez van szerencsém; megmaradtam a zenei témák mellett. Ez bizonyosan érdekli. S a csodagyermekről kezdtem beszélni, akinek hegedűjátékát az imént hallgattuk.

Nem mondott ellent, de a kis művészre mindössze azt amegjegyzést tette:

– Szegény kis féreg!

Aztán, vacsora közben, amikor az első pohár sör már biztosította a beszélgetés folyamatosságát, ő kezdett zenéről beszélni. Nekem új és finom dolgokat mondott, amik érdekeltek. S miután egy negyedóráig hallgattam, kitört belőlem a kíváncsiság:

– Már bocsásson meg, de odafenn nem jól hallottam a nevét... Szabad megkérdeznem, hogy kihez is van szerencsém?

Megmondta.

– Persze – olytatta egy pillanatnyi szünet után, – , ez a név önnek nem mond semmit. Kevesen emlékeznek már az én nevemre. Pedig én is csodagyermek vagyok, mint az, akit az imént hallottunk.

Ránéztem.

Kopasz volt egészen a feje búbjáig; az arca összeaszott és pergamenszínű.

– Tudniillik nyugalomba vonult csodagyermek – elelt meg a gondolatomra, amelyet könnyű volt kitalálnia. – De csodagyermek maradtam, ami voltam, mert mint felnőtt hegedűművész már nem tudtam érvényesülni. Mondja, hány évesnek néz?

– Mindenesetre innen van a negyvenen – szóltam udvariasan.

– Huszonkilenc vagyok, de ha kilencvennek mondott volna, nem csodálkoznám rajta.

Rajta voltam, hogy jóvátegyem az elkövetett hibát, de félbeszakított:

– Hagyja el, kérem. Régóta tisztában vagyok vele, hogy a csodagyermekek évei az Isten előtt duplán számítanak.

A sör közlékennyé tette, és hamarjában elmondta egész tragédiáját.

– Bizony, uram, azt a sikert, amelynek az imént tanúi voltunk, én is átéltem, pontról-pontra, nem egyszer. Csakhogy régen, nagyon régen; tizennyolc esztendeje annak. Én is így állottam a pódiumon, tizenegy éves koromban. Komoly arccal... mindazt, ami körülöttem történik, természetesnek találva... Láttam magam előtt a lelkesedéstől kipiruló arcokat, a lázas embertömeget... és úgy gondoltam, hogy mindez magától értetődik... Nézze, mit írtak rólam a legjelesebb zenekritikusok... mindig magammal hordom ezeket a kritikákat, mert ha nem látnám magam előtt nyomtatásban, újra meg újra: meg kellene bolondulnom, azt kellene hinnem, hogy én nem vagyok én... Itt van az egyik, hallgassa csak... Tüneményes tudás; virtuóz technika; tónusa férfiasan széles; felfogása mélységesen érett; csodája a természetnek; úgy hat, mint a kinyilatkoztatás; technikai készsége is ámulatba ejt, de még inkább művészetének bensősége, komoly tartalma, felfogásának érettsége... Aztán a másik: mesébe való óriási diadal; boszorkányos művészet; álmélkodásbaejtő, érett tudás; tüneményes tehetséggel megáldott csodagyermek; csodás lángelme, káprázatos technikai készség; érett felfogása, virtuozitásának komoly, benső tartalma; hegedűs fenomén; csodálatos bensőség és ezermesterkedő bűvészet, példátlan technikai tudás; lehetséges-e, hogy egy gyermek ilyen nemes, férfias tónust hozzon ki hegedűjéből?... lélektani rejtély; a közönség nem tudott magához térni a csodálkozástól, annyira lenyűgözte őt a zseniális gyermek tüneményes művészete... Aztán itt van a harmadik: erős, igaz szenvedélyek és magasztos áhítat szólamai... epedő vágyak, lobogó érzékiség, világfájdalom... hogyan telhetnek ki egy gyermekből ilyen hangulatok és érzelmek?... Honnan az erő és igazság, mely előadásának tartalma... csoda ez! Ez a gyermek öregnek, érettnek született!...

– Bocsásson meg, kérem, hogy félbeszakítom...

– Parancsoljon.

– Azt szeretném megkérdezni... Csakugyan átértette és átérezte ön a nagy zeneköltőknek azokat a remekeit, amelyeket ilyen rendkívüli sikerrel tolmácsolt?... Csakugyan csoda volt az?... Csakugyan éretten jött ön a világra?

– Kérdéssel felelek önnek. Mi a művészet? Várjon, megfelelek ön helyett. Művészet az, ha ki tudjuk fejezni, amit átéltünk. Amint nincsen víz oxigén és hidrogén nélkül, amint nincsen gyermek apa és anya nélkül, művészet sincsen ama két tényező nélkül, amelyek közül az egyik: a kifejezés adománya, s a másik az, hogy: valamit átéltünk legyen. Mondja kérem, mit élhetett át egy tizenegy éves gyermek, aki még nem egészen ember, mert a természet nem ugrál?... Persze hogy később átértettem és átéreztem a nagy zenekötők remekeit!... Később, amikor a kutyának se kellett a művészetem!... De akkor?! Akkor a legnagyobb zeneköltő legremekebb műve rám nézve csak zenedarab volt, amelyet jól kell lejátszani. A technikai tökéletességem, az megvolt. De ez nem olyan nagy csoda. A gyermek minden ügyességre képes, amelyre a felnőtt ember; sőt képesebb, mint a felnőtt ember. És meglehet, hogy itt van a mi problémánknak: a csodagyermekek lélektani rejtélyének, csodájának a magyarázata, mert hiszen a nagyfokú virtuozitást már könnyű összetéveszteni a művészettel!... De ami előadásomnak a tartalmát illeti?!... Akkori produkcióm nem volt, amint hogy nem is lehetett egyéb, mint mesterem szarkalábjainak kaligrafikus lemásolása. A gyermek jó szemével lestem el, s a gyermek utolérhetetlen kézügyességével utánoztam azt, amit – gondolatban és érzésben – öreg mesteremnek a klasszikusokból kiváltania sikerült, és az én mesterem meglehetősen szürke ember volt, nem kiválóan gazdag lélek... bele is fúlt, szegény, a középszerűség tengerébe.

– De ha úgy van, amint mondja, ha az, amit tizenegy éves korában produkált, éppenséggel nem volt csoda, akkor itt egy másik csodával állunk szemben. Azzal a csodával, hogy mégis ily rendkívüli hatást tett. Hogyan hitethette el, pusztán a virtuozitásával, hogy előadása tartalmas, bensőséges, érett stb?!... A legjelesebb zenekritikusok mind tévedtek volna? S bolond az egész világ?

– Higgye el, kérem, csak egy csoda van a világon: az emberi léleknek a szövevényessége. Az igazán csoda, hogy legyünk bármily éleselméjűek, tehetségesek, képzettek és jóhiszeműek, gondolkozásunkat, érzéseinket, ítéleteinket és hangulatainkat mi minden befolyásolja, és ezeknek a befolyásoknak a variációi, kombinációi, permutációi mily sajátságos hatásokat váltanak ki, mily változatos eredményeket termelnek gondolkodás– és érzésvilágunkban! Gondolkozott ön valaha azon, hogy milyen roppant csoda az autoszuggesztió? A legjelentéktelenebb a priori ítélet elégséges ahhoz, hogy ne azt lássuk és halljuk, amit látnunk és hallanunk lehetne, hanem azt, amit látni és hallani akarunk, mert az emberi lélek olyan csodás finomságú masina, hogy mindent elő tud teremteni, amit akar. Akkor szerencsém volt, ennyi az egész. Az első benyomás, amelyet egy ügyes gyermek tesz, mindig kedvező, s ez az első kedvező benyomás magával hozta a többit. Mindenki valami újat akart fölfedezni bennem: és mindig fedeztek föl bennem valami újat. Csodát akartak látni bennem, és csodának láttak.

– Hogyan győződött meg erről?

– Könnyű volt meggyőződnöm róla. Később, soha semmit se veszítettem a technikai tökéletességemből. És megemberedtem, következésképp megértettem a zenei gondolatokat; az epedő vágyak, a lobogó érzékiség, a világfájdalom fölébredtek bennem, tartalmat öntöttem előadásomba, nem a remekül megtanult leckét reprodukáltam, hanem a lelkemet adtam, és nem tetszettem többé. Észrevették, hogy fölserdült kamasz vagyok; ez a benyomás nem volt kedvező, s az első kedvezőtlen benyomás magával hozta a többit. Ekkor már kitalálhattam, hogy azelőtt a gyermek tetszett bennem, és nem a művész, aki csak épp akkor kelt életre.

– Ebben tévedhetett.

– Nem hinném. Megmondom miért. Mikor észrevettem a bajt, konzerválni kezdtem a fiatalságomat, mert ragaszkodtam a sikerhez, a dicsőséghez és ahhoz, hogy sok pénzt keressek. Konzerválni kezdtem, ami gyermekkori üdeségemből még megmaradt, sőt, mint az öregedő naiva szokta, mímelni kezdtem azt a gyermeket, aki már csak voltam. Visszatértem gyermekruháimhoz; úgy fésültem a hajamat, mint ahogy a kisfiúkat fésülik; aggodalmasan borotváltam pelyhedző bajuszomat; soványító kúrát használtam, hogy véznának és fejletlennek lássanak, és csak olyan helyekre jártam hangversenyezni, ahol nem számíthatták ki az éveimet. És ennek megvolt a hatása. Amerikában a régi maszkkal ismét kivívtam egykori diadalaimat. Csakhogy ez nem tarthatott sokáig. Végre is annyira megemberedtem, hogy a koromat semmi módon nem lehetett eltitkolni többé. És ezzel vége volt a pályámnak.

– Ha az ember önt hallja, azt képzelné, hogy csak a gyermeknek lehet sikere a hangverseny-teremben, s a felnőtteknek ott már nincs mit keresniök. Pedig ellenkezőleg áll a dolog. A csodagyermek mindig csak kivétel, míg a felnőtt művészek száma – hisz ön tudja – nagyobb, mint kellene.

– A siker, uram? Az rejtély. Siker nincs, ha ehhez az előfeltétel hiányzik belőlünk, de ha ez az előfeltétel megvan, a siker még mindig kétséges. Ha birtokában vagyunk is a szükséges előfeltételnek, s ha képességben gazdagabbak vagyunk is, mint a versenytársaink, a siker sokkal kevésbé függ tőlünk, mint a bennünket környező világtól. Ahogy az előbb mondtam: víz nincsen oxigén és hidrogén nélkül, gyermek nincsen apa és anya nélkül, siker sincsen két tényező nélkül. Az egyik tényező: a képességeink. A másik tényező: hogy a képességeinket észrevegyék, és miután észrevették, tovább is észre akarják venni. Képességeinknek nincs olyan mindent legyőző ereje, mint a művészet legendáiból véljük. A világ oly hatalmas, és egy ember minden zsenialitásával is oly erőtlen! Ki tudja? Ha felnőtt koromban léptem volna először a nyilvánosság elé, talán még ma is hangversenyeznék. Meglehet. Nem tudni. De nem úgy történt. És nekem nem bocsátotta meg a világ, hogy már nem vagyok gyermek.

– Ez babona.

– Nem vitatkozom. Csak egy ismeretes jelenségre emlékeztetem. Arra, hogy akiket ön a hegedű mestereinek tisztel, gyermekkorukban egytől-egyig a gyermekszobában maradtak; másfelől pedig ön nemigen mutat nekem olyan valakit, aki csodagyermek volt, s aki felnőtt korában újra átélhette volna gyermekkori diadalait.

– Ön rosszkedvű ember, s talán ennek tulajdonítható, vagy más efféle jellemvonásának, hogy felnőtt korában már nem tudta lekötni a becsvágyának megfelelő sikert.

– Az én példám nem győzi meg önt. Szolgálhatok egy másik példával is. Majd bemutatom a feleségemnek; hallgassa meg a zongorajátékát. Én tudniillik azt az őrültséget követtem el, hogy csodagyermeket vettem feleségül: a tizenegy éves Miss Milly Brownt.

– Hogyan? Csak nem tizenegy éves korában?...

– Csak a plakátokon volt tizenegy éves, a valóságban huszonnégy. Egy kicsit kövéres volt már, de azért elég jól festett gyermekruhájában. Huszonhárom éves korában legfeljebb tizennégynek nézte volna, olyan ügyesen volt kimaszkolva. De az emberek kezdtek rájönni, hogy már régen csodagyermek, és szerencsétlenségére nagyon szerette a tésztát, amitől idővel rettenetesen megerősödött. Szóval, amikor megismerkedtünk, már az ő dicsőségének a napja is leáldozott. Én úgy gondolkoztam, hogy ő lesz az, aki az én bánatomat a legjobban meg fogja érteni; ő pedig belátta, hogy nem árt, ha minden eshetőségre biztosítja magát. Neki tudniillik nem sikerült annyit összezongorázni, mint amennyit én összehegedültem. Elég az hozzá, a helyrehozhatatlan megtörtént, s mindjárt az első évben egy csodababácskával ajándékozott meg. Kevéssel ezután megunta a házias életet, s visszakívánkozott a csodagyermeki pályára. De képzelheti, hogy a csodababácska után kissé túlságosan kövéren zongorázta el Bachnak Goldbergről elnevezett variációit. Elég jól festett ugyan fésűvel a hajában; térdig érő gyermekruhácskája jelentékenyen megfiatalította; de azért a zenebírálók úgy találták, hogy sok rajta a fölösleges hús. Végérvényesen vissza kellett vonulnia, s azóta gyűlöl, mert azt hiszi, hogy én vagyok életének megrontója, dicsőségének a gyilkosa.

– Több gyermeke is van? – kérdeztem, hogy a kissé kényes tárgyról másfelé tereljem a beszélgetést.

– Két fiú – elelte. – A nagyobbik ötéves; ez rémes csodagyermek. Máris ott van, ahol én tízéves koromban, mert, bár senki se tanította, hegedűművész. Olyan káprázatos technikával, s olyan erővel, bensőséggel, tartalmassággal tolmácsolja a nagy zeneköltők lobogó érzékiségét és világfájdalmát, hogy az egyszerűen megdöbbentő. Pedig csak lobogó veszekedési kedv és, hogy úgy mondjam, világfalánkság lakik benne. A kisebbik hároméves. Ez minden hangszeren játszik, és nincs az a zenemű, amelyet ne ismerne. A nagyobbik ügyvéd lesz, a kisebbik katona, s remélem, hogy nem trombitás.

– Önben sok akeserűség.

– Téved. Sok csalódáson mentem át, de van egy nagy vigasztalásom: a zene. Az emberi élet oly sajátságos! Bajaink forrása mindig az, amiben boldogulásunkat kerestük. Viszont a vigaszt csak azon a csatamezőn találhatjuk meg, amely beitta vérünket.

(1903)