Babarczy Eszter

néhány szabály
a boldogsághoz

© 2023 Babarczy Eszter

© 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítókép © Marcos Guinoza

Borítóterv © Féder Márta

Szerzőfotó © Tillai Tamás

ISBN 978-963-518-252-7

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv
Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A változás kora

Marilyn

Úgy kezdődött, hogy megszerette Marilyn Monroe-t. Nem is megszerette, beleszédült, megérezte az ellenállhatatlanságát. A szőkeségét is értékelni tudta, az enyhén elnyílt ajkát, a kicsit előredöntött felsőtestet, amely kiemelte a dekoltázst, a domborulatokat, mindent. Hogy jövök ahhoz, hogy Marilynt így csodáljam, amikor nekem mindig Audrey Hepburn tetszett? Pörgette a képeket, és érezte magában a gyengédséggel váltakozó óhajtást, hogy nézhesse még ezt az arcot, a kitárulkozását, nyitottságát minden behatoló tekintetre. Az enyhe piszeségét is megszerette, pedig Audrey vékony, elegáns, angol lóra emlékeztető orra volt mindig az etalon. És Audrey keze! Mennyire illik a sziluettjéhez, milyen arisztokratikus! Marilyn keze kér és kínál. Audrey zárt rendszer. Marilyn, mint egy tál madártej, tönkremegy, ha nem eszik meg rögtön.

Mi történik velem? Nézegette a saját kezét, amelyen jól láthatóan nyomot hagyott a kor. Az ízületek körül meggyűrődött a bőr, és kicsit lógott is, mintha egy-egy felfújt ballonka eresztett volna le minden ujjpercen. Sosem volt szép keze, de most öregesen csúnya lett, és ezt, ha nem is elviselhetetlennek, mégis nagyon szomorúnak találta. Marilyn bezzeg nem öregedett meg. Élet ötven után. A gyerekek kirepültek, minden megtörtént, ami egy élethez tartozik, szerelem, házasság, válás, csalódás, kudarc, siker, megint kudarc. Világos, mire jutott. Kevésbé világos, van-e mire várni még, vagy már csak a halál van hátra. Néhány évtizeden át a halálra várhat? Ez a következő lépés?

Amikor visszaugatott a szomszéd kutyájának, úgy érezte, valami elpattant benne. Egy viszonylag napos februári délután volt, és a kertbe vezető kapu mellett futottak össze, ő meg a kutya, miközben kivitte a szemetet. A kutya vakkantott, ő pedig visszavakkantott, kicsit még morgott is utána, mert nem tudta, mi a helyes kifejezés kutyául, meg hogy éreztesse, kinek hol a helye. Már csak az hiányzik, hogy ugassak az utcán, nyilvánosan megugatnék egy kutyát, mondjam úgy, egy másik kutyát, a villamosmegállóban, és ezzel nagy közönség előtt kiiratkoznék az emberiségből. Nézzenek csak, igen, én inkább kutyaként kezdeném újra, most, ötven után. A kutyákkal könnyebb együttérezni, néhány egyszerű szabály van az életükben, ezek jól átláthatók. Van egy gazda, vannak idegenek és ismerősök, az idegenekre gyanakszunk, az ismerősöknek örülünk. Tudjuk, hová tartozunk, és ki tartozik hozzánk. A szomszéd kutyája nem is nagyon lepődött meg, hogy viszontugatással üdvözölte, bár hosszasan nézett utána, amikor befordult a saját ajtaja felé. Még a morgást se vette rossz néven. Talán kicsit csodálkozott, de fel lehetne vele építeni egy új kapcsolatot.

A másik szomszédnak gyerekei voltak. Ezek a gyerekek sikongatva ugráltak a kertben. Úgy érezte, igazán lehetnének csöndesebbek. Vagy felnőhetnének nagyon gyorsan, de aztán erről eszébe jutott, hogy akkor szaporítanák tovább az elviselhetetlenül megszaporodott emberiséget, és arra gondolt, talán jobb lenne, ha visszabújnának az anyaméhbe. És mindenki visszabújna, nem csak ők, egymásba dobozolódnának a generációk, kisebb helyen elférnének. Talán ez megoldás volna. A sikongatás kiszűrésére felvette drága fejhallgatóját, és azon gondolkodott, nem kéne-e vennie egy játékpisztolyt, azt a golyós fajtát. Vagy valami kellően ijesztő fegyvert, talán egy paintballpuskát? Vagy egyenesen egy légfegyvert? Egy gázpisztolyt? Milyen fegyver hatékony és elfogadható szomszédok ellen? Lövöldözhetne rájuk az ablakából, a szomszéd gyerekeire, nem ölné meg őket, de talán kicsit visszafognák magukat, érzékelnék, hogy más is lakik a házban. Nem emberbaráti vagy gyerekbaráti gondolatok ezek, kétségtelenül, fontolgatta, mérlegelte őket, de nem látott különösebb kivetnivalót bennük, csak a nagyon szükséges önvédelem egy formáját. Élet elleni önvédelem, védelem a túlhabzó élet, az élni akarás sikongatásával szemben, miért is ne illethetné meg ez a jog, ha valaki már lehúzott ötvenplusz évet a földön, és kialakult a meggyőződése általában az emberi élet értékével vagy inkább értéktelenségével kapcsolatban.

Marilynt volt a legnehezebb megemészteni a változások közül, nehezebb, mint az ugatást vagy a gyerekekre lövöldözést. Sokkal nehezebb, mint a menstruáció elmaradását. Talán még a politikai nézeteinek változása viselte meg ennyire, de a nőeszmény hirtelen lecserélődését még ennél is fájdalmasabbnak érezte. A csábító nő elcsábította, de hogyan és miért, nem tudta volna megmondani. Talán férfi leszek öregkoromra? Vagy ez is az újsütetű konzervativizmussal függ össze, a hagyományos női szerep kezd tetszeni? Marilyn puha, beszív, mindent megígér, Marilyn fogadókész test, Audrey viszont inkább a szeme és a keze, esetleg a lábfeje, a körvonal eleganciája és sérülékenysége. Most, ötven felett lenne inkább fogadókész test? Nyílna meg egy férfitekintetre, most, hogy már alig kivehető a dereka, a csípőjére zsír rakódott, a melle még mell formájú, de mélyebben belóg a has fölé, mint szeretné, és a nyakán is megereszkedett a bőre? Nem tudta, mikor adta fel, egy éve még miniszoknyát is vett magának, akkor még nem adhatta fel, vagy ott lapult benne a beletörődés, a vereség elfogadása, de ágaskodott még ellene valami másik erő. Most Marilyn ágaskodik itt, a férfibűvöléssel, amely őt is elbűvöli. Tudja az ember, hogy meg fog öregedni, hogyne tudná, de tudni és megélni egészen más dolog. Megélni és elfogadni megint egészen más, az elfogadáshoz nem elég a megélés, nem, a megélésre az első válasz a harc, talán a második és a harmadik válasz is harc, és csak akkor jön az elfogadás, amikor a vereség már elkerülhetetlen.

Nézte az ablakon át a sűrű orgonaleveleket. Az orgona már elvirágzott, de zöldes fénnyel terítette be a lakást a bokor lombja. Ha nem kutya, akkor esetleg kert szeretne lenni, kicsi, mérhető és nem jóvátehetetlen veszteségeket szenvedni, ha nem esik az eső, aztán nekieredni, megújulni, ha mégis esik. Részenként elöregedni, más részekben megfiatalodni. Igazán bármi más szeretne lenni, csak nem nő ötven felett, szinte bármi más, talán csak épület nem. Egy toronyház száz felett például. Azt, ha leépül, kiül a falán a penész, megroggyannak az alapjai, lebontják, felrobbantják, lecserélik egy másikra. Megújul a környék, fiatal családok költöznek be, új generációk, elsöprik az előzőek szokásait, bejáratott útjait, fenntartott boltjait. Így megy ez. Eltűnnek a dolgok, ha elöregedtek. Az orgona leveléről visszaverődött fény tükröződött az ablakban, és feltárta a legutóbbi ablakpucolás óta eltelt időt. Még ez a lakás is mindig csak összekoszolódik, elhasználódik, karbantartásra szorul. És még egy kis porolástól is kifáradok. Megnézte még egyszer az ablakot, végighúzta az ujját az üvegtáblán. Csík maradt utána. Sóhajtott, és tétován a fürdőszoba felé pillantott, mintegy reménykedve, hogy ez az egész, az örökös entrópia, és benne az öregedés, kiküszöbölhető lenne, ha az ember megfelelő felszereléssel látna neki. De ugyan mi volna ez a varázslatos felszerelés, ami nem napi gondot, csak, mondjuk, évente egyszeri gondot hozna magával. Marilyn és az elfáradás, ez a kettő van, ez a két változás, és talán még hogy az emberi életből kiábrándult, és inkább kutya lenne, vagy kert, de nem épület, semmiképpen nem épület, mert az ugyanaz a régi nóta.

Határozatlan léptekkel elindult a fürdő felé, hogy elővegye az ablaktisztítót, nagyon praktikus kis eszköz volt, a szórófej összeszerkesztve a lehúzó gumival és a szivacspárnával, és nekiállt, hogy megpucolja az ablakot. Amikor a szomszéd gyerekei néhány perccel később, a szokásos időpontban megjelentek a kertben, csak vállat vont, és nyúlt a fejhallgató után.

Biciklitároló

Hallgatná a szelet, ahogy súrlódnak tőle a meggyfa levelei, és annak is hangja van, ahogy a parlagfű meghajol, de nem ezt hallja, hanem a szomszédasszonyát, aki hangosan panaszkodik a telefonba a kert általa elfoglalt részén. „Mert nem szeret az senkit, senkit nem szeret, olyan ember. Olyan ember, hogy még magát se szereti, én mondom, még magát se bírja szeretni, és aztán beszél itt nekem a biciklitárolóról. Még hogy biciklitároló, negyven éve lakom itt, itt nem volt biciklitároló és nem is lesz! Itt rend van, amíg én itt vagyok, nem biciklitároló!”

Ebből világossá válik, hogy a szomszédasszonya, akinek a kutyáját a múltkor megugatta, róla beszél, róla panaszkodik, mert volt egy szóváltásuk a biciklitároló kapcsán, mármint hogy lehetne tárolni biciklit is a pince előterében, ahol a szomszédasszony a szobakerékpárját és a növényeit tartja. Elférne még ott egy biciklitároló, ezen a véleményen volt, de a szomszédasszony helyreutasította, hogy itt soha nem volt ilyesmi, és nem is lesz, ez nem arra való, és ő lakik itt negyven éve, csak tudja, mi hogyan szokás. Most pedig a ház nagy nyilvánossága előtt ordítja róla a telefonba, mert süket egy kicsit, hogy ő nem szeret senkit és magát sem szereti, ez a baj vele, ezért akadékoskodik a biciklitároló kapcsán.

A biciklitárolóról már lemondott, mert az erő az erő. Ezt tanulta meg így ötven után, hogy csak az erő számít, ki mit tud felvonultatni, verőlegényt vagy ügyvédet, esetleg pénzt, vagy, messzire száll a képzelete, akár dühös tömeget, netán bérgyilkost. Végső soron az a kérdés, ki mellé áll a hadsereg. Kinek van nagyobb rakétaindítója. Több harci drónja. Nincsenek szabályok, csak az erő számít, ezt tanulta meg. Ezen múlik az élet, hogy a szabályokban hiszünk, vagy az erőben. Nem gondolja a szomszédasszonyról, hogy bérgyilkost fogadna, bár a fiát gyakran keresik rajta a rendőrök, vagy valakit keresnek, aki a fia is lehetne, nem tudhatja pontosan, hogy is vannak ezek a családi dolgok a szomszédasszonnyal, de benne erő van, ez nyilvánvaló. Erő, ahogy kirakja a cuccait a pince előterébe, erő, ahogy rendezkedik a kertben, erő, ahogy jóhiszemű jogcímnélküliként ügyvédet fogadott és elintézte a házat, nem lehet kirakni, nem lehet megfegyelmezni, ő maga a nyers erő, házmester volt. Megtartotta a házmesterséggel járó királynői attitűdöt és uralkodik.

De nem is ez foglalkoztatja már, a biciklitároló, hanem inkább amit róla mondott, hogy nem szeret ő senkit, és magát se szereti, és ezért van az, ami van. Mert ezt a pszichológiai mélységet nem nézte ki a szomszédasszonyából, de igaz, ami igaz, nem szereti magát, elégedetlen magával így ötven fölött, korábban sem volt túl elégedett, de akkor még gondolhatta, hogy van hová fejlődni. Van mikor fejlődni. Bármikor kinyílhat egy távlat, történhet valami, az élet olyan volt, hogy történtek benne dolgok, most meg olyan, hogy már nem annyira történnek. Most már nem maradt más, mint elfogadni, hogy sok fejlődésre már nincs lehetőség. Esetleg még megtanulhat chilit termeszteni, ilyen ambíciója még van, már ha a szomszédasszony engedi, mert elköltözni már nem szeretne, költözött eleget, igen, a chili, az lehetne, bár nem igazán férne el, vagy ha nem a chili, valami kevésbé fényigényes növény, ami el is fér. Vagy beszerezhetne egy kutyát, nem nagy kutyát, inkább olyat, ami kis helyen is elfér, és nem is akar túl sokat mozogni, ellenne a kertben a szomszédasszony kutyájával. Nem ezt csinálják a nők ötven felett, hogy beszereznek egy kutyát, addig is, míg unokájuk születik? A kutyák hamarabb meghalnak, nincs gond, ha egyszerre van kutya és unoka, mert az egyik hamar elmúlik, viszont a macska sokáig elél. Igaz, az jobban elvan egyedül. Vagy járhatna társaságba, de ebben már bizonytalan, mert milyen társaságba, ilyenkor jön az ötyekorszak, a boldogult anyósa mondogatta ezt mindig, hogy imádta, de kár, hogy elvált a fiától, kár, hogy az anyóst nem lehet megtartani válás után. Vagy meg lehetett volna tartani, csak ő nem eléggé igyekezett? Idegességében rendel két pár cipőt az interneten, mert le vannak értékelve, és annak nehéz ellenállni.

Elpanaszolja a fiának, hogy már megint rendelt két pár cipőt, pedig hová tegye már a cipőket, van annyi, sose fogja elhordani őket, csak veszi, mert le van értékelve, aztán elborítják a szekrény alját teljesen, már azt sem tudja, mi minden van ott a szekrény aljában, azt is ki kéne pakolni, hogy legalább megnézze. Legalább lássa az ember, mi van a saját szekrényében. A saját lakásában. A fia azt mondja neki, hogy örömre volna szükség az életében, és hogy talán regisztráljon a Tinderre, mert egy pasi jót tenne. Hogy regisztráljon a Tinderre? Ötven felett ki teszi magát így nevetségessé, a Tinderen, még hogy Tinder, de aztán elgondolkodik, miért éppen ötven fölött nem? Hát ötven fölött már csak a halál van? Most, mikor egyre tovább élnek az emberek? Ötven és kilencven között már nincs semmi? Csak a várakozás, hogy vége lesz? Vagy várakozás az unokákra, igen, ez még megtörténhetne, ha nem költöztek volna a gyerekei külföldre. Ötven és kilencven közé még néhány hősi tett is beleférhet, szinte bármi. Új életet lehet kezdeni, igaza van a fiának, akár még a Tinderrel is meg lehet próbálkozni, elutazni Thaiföldre, unatkozni egy olyan óriás hajón, amin jól terjednek a járványok és szűkek a kabinok, ezt is lehet, de nem muszáj, akár körbe is lehet biciklizni az országot, erről azonban már eszébe jut a biciklitároló, és hogy ő nem szereti saját magát. Hogy regisztráljon valaki a Tinderre, aki nem szereti saját magát? Ezt nyilván el kell majd titkolni, de hogyan lehet eltitkolni, ha még a szomszédasszony is észrevette?

Regisztrál a Tinderre, de titokban, szigorúan inkognitóban marad, felderíti a terepet, és nem veti bele magát kitárt szívvel, nem, az ilyesmiben ő egyébként sem hisz, de a terepfelderítésben igen, az belefér. Mégis mit írhatna a bemutatkozásba? Hogy bocsánat, nem szeretem magam, és egyébként is csak felderíteni jöttem a terepet, mert két pár cipőt vettem az interneten, és az éppen két párral volt több a kelleténél, amúgy a kitárt szívekben nem hiszek, a szerelem többnyire kémiai esemény, amely súlyos öncsaláshoz vezet, igen, sötét lett a világlátásom így ötven felett, szép se vagyok már igazán, bár ahhoz képest még jó állapotban, ezt írhatná, hozzátehetné, hogy egyébként nyitott, liberális gondolkodású, teljesen elfogadó a homoszexualitással kapcsolatban, bár maga nem érdeklődik ebben az irányban, de nem baj, ha más igen. Bár ez éppen a Tinderen talán nem annyira releváns, mert azok, akik más irányban érdeklődnek, nem érdeklődnének az ő irányában, persze mit lehet tudni, vannak az életben meglepő dolgok, egyébként is megtanult tolerálni sok emberi gyengeséget, ide nekem az emberi gyengeségeket, tolerálni fogom őket, persze mértékkel, azért gondolkodjunk külön, önálló életben, az összeköltözést elképzelhetetlennek tartja, a szexet nem, elképzelhetetlennek nem tartja, de mit írjon a szexről ötven felett? Valami olyasmit, hogy érdekli a szex, de nem elsődleges, nem baj, ha nem jön össze, ami igaz is, nem baj, ha nem jön össze, de azért ha sosem jön össze, az baj lenne, illetve az se lenne baj, csak éppen nem volna kapcsolat, de akar ő egyáltalán kapcsolatot? Ezen el kéne gondolkoznia, mielőtt regisztrál a Tinderre, mert ha kiírja, hogy egyébként kapcsolatot nem akarok, akkor joggal kérdezik tőle, hogy mit keres itt, de erről egyáltalán miért is kéne írni, talán inkább azzal zárhatná, hogy szívesen meghallgatja mások történeteit. Ez igaz is, úgy alakult, hogy szívesen hallgat, és nem szívesen beszél, beszélt már eleget, és annak a zöme üres beszéd volt, így utólag nézve, ötven fölött látja már az ember, hogy mennyi hülyeséget beszélt össze életében, akár ezt is odaírhatná, sok hülyeséget beszéltem össze életemben, most már inkább hallgatok, de ki az a bolond, aki erre válaszol neki, vagy mit is csinálnak a Tinderen az emberek, amikor felveszik a kapcsolatot egymással.

Letölti a telefonjára a Tindert, és látja, hogy mindenki képeket rak fel magáról, róla viszont nincs kép, nem szokták fényképezni, ő se szokott szelfizni, ahogy ma mondják, ez a képprobléma nehéz dió, mert a szomszédasszonyt mégse kérheti meg, hogy lőjön már róla egy képet, látja, van, aki a fürdőszobatükörben csinálja, vagy a szekrény tükrében, neki nincs is tükrös szekrénye, a fürdőszobatükör is kicsi, egyébként is húspiac ez a Tinder, állapítja meg, de hát a húspiacon is lehet barátkozni, így végül összeügyetlenkedik egy szelfit, és kiírja magáról, hogy szereti meghallgatni mások történeteit. Ez így jó lesz. Nem fogja megnézni naponta a Tindert, ezt már érzi, de legyen egy kilépési pont ebből a szomorú nem szeretem magam történetből, legyen mások története inkább az agyában, hogy addig se gondoljon a szomszédasszony mély meglátására, amelyre ki tudja, hogyan tett szert, talán egy vita közben a biciklitároló kérdéséről, de valahogy szert tett rá, ezzel kell szembenéznie, a szomszédasszony segít neki szembenéznie magával, így a Tinderen keresztül. Legyen akkor ez egy kinyitott ajtó.

Tartalom

A változás kora

Marilyn

Biciklitároló