– részlet –

jelenkor

Copyright © Tompa Andrea, 2017, 2024

Borítókép © Europress/Getty Images

A könyv megírása során a szerző az NKA Szépirodalmi Kollégiumának
támogatásában részesült.

Kiadja a Jelenkor Kiadó
Megjelent Budapesten 2024-ben
Felelős kiadó Sárközy Bence
Szerkesztette Nagy Boglárka
Olvasószerkesztő Ruttkay Helga
Borítóterv Tillai Tamás
Szerzőfotó Németh Gabriella
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-415-6

Elektronikus könyv Bíró Botond

Kali könyve

Arra kell menni. Tudom én. Mert én azt már régtől tudom, hogy merre. Hogy én arra mennyit mind gondoltam! Csak sose mertem. Az ember kell biztassa magát, mert ha nem, vissza talál fordulni a nagy útján, mikor már épp fordulna reá. Na, akkor biztatom én magamat, nye, te Kali, eriggy, menj, amerre látsz. Setét van, de arra kell. Abba a nagy setétbe kell most bémenni, s akkor ezt itt mind, ami van, elhagyni, s készen van. Azokba a dombokba mind kell bémenni, hát nem látszik a szemnek, mert összeér még a föld az éggel. Messzirűl milyen szépen összeér.

Hát akkor én, Szabó Ződ Kali, biza elmondom, akárki hallgassa. Elmondom az én mesémet, mert az biza most kezdődik. De már nem hallgassák úgy a mesét, mint a régi időbe. Le vannak az emberek arról szokva, hogy szép meséket s történelmeket hallgassanak. Még az asszonyok s leányok néha, ha közös dologban ülnek együtt, ők legfennebb még hallgassák. S már csak a gyermeknek mondják az olyan mesét, aztán már annak se, mikor ki van nőve a gyermekségből. Pedig nálunk egy-egy személy milyen szép meséket tudott. Én is a drága édesanyámtól tanultam, de már én is le vagyok szokva, mert nem volt, ki hallgassa. Mert csakis akkor van mese, ha van hallgatóság. A pap se prédikál egyedül a templomban az egérnek. Na, főleg most pap. Most a papot be nem szeretik!

De én nem tudok hallgatni. Én mindég kell beszéljek. Mert én ha hallgatok, olyan szomorú leszek, hogy jő, hogy ugorjak a kútba. Mint Juhos Sári szegény. Hát már vagy elmenyek innet, vagy béugrok a kútba, más mese nem lehessen nekem.

S hogy ne legyen az ember olyan egyedül, azért kell meséljek.

Mert olyan lett az életem, hogy nem volt, ki hallgassa. S én magamnak csináltam azt a rossz életet. Csak lehet, most meg tudom javítani. Csak még utolszor megpróbálom, aztán jő a kút nekem is, mint Juhos Sárikának.

Engem úgy híjnak, Kali. Szabó Kali, s egész néven Szabó Ződ Kali. Mert ketten vagyunk a faluban ilyen névvel, s akkor adnak mindenkinek csúfnevet. S engem úgy neveznek, Ződ Kali, mert nekünk zöld a kerítés a forrószegi házban. Úgy mondva, édesapáméknak volt zöld, de hát annak vége lett mikor, mert már nem lakok ott. S én arra nálunkfele megyek ki a faluból, mert az esik nekem a közelembe, de majd azt elmondom, mikor eljő az idő. A másikat úgy híjták Szabó Hosszú Kali. Mert igen hosszú volt, mint egy nyári nap. Mert a nyári nap milyen. Olyan hosszú, hogy soha nem akart véget érni, hogy az ember mehessen már haza a mezőről.

De most már nekem az az egész büdös falu a hátam megett van. Elhagyom. El biza, s aztán mindjár bétérek a hazugság sűrűlőjébe. Mert milyen az ember. Hogy mikor elkezd mesélgetni a maga életiről, s eltér az igazság útjáról, akkor mind jobban s jobban megyen bele a sűrű erdőbe a hazugságával. Csak itten erdő nálunk a Mezőségben nincs egy szikra se, hogy a szemnek öröme legyen. Nem is úgy értem, hogy igazi erdő fával. Mert én már új életem első napján megtévedek a hazugsággal. Ilyen a természetem, leánka koromtól mind hazudok. Azért is mondják, hogy Mesés Kali. Szabó Ződ Mesés Kali. Mert nem mondom én meg mindjárt, aki kérdi, miért vagyok eljőve, csak jót hazudok, s még el is hiszem.

Még Szamosfalvába se kell beérjek, máris kigondolkozom, hogy akkor hová menyek alunni, ha megérkeztem, ahova indultam én hajnalba. Hát a Kincses városba menyek. Kincses egy nagy nyavalyát. Annak kincses, aki úrnak s kisasszonnak születik emeletes házba. Aki meg hóstátinak meg olyan iparasfélének, annak nyomorúság. Én már akkor tudom, mikor ott vagyok a Hóhérok hídjánál, hogy kinél menyek alunni. Mert ugye nem a központi szállodába fogok. Van kicsi pénzem, egész kicsi, meg hozok is mit eladni. Mert mi, székiek, igen jól tudunk árulni, nekünk az az egy büszkeségünk, hogy árulunk. De aztán velünk nem lehet alkudni. Megmondjuk az árat, s osztán úgy van. De hát csak nem kell az embernek a szállásért fizetni, olyat még nem hallottam, hogy mi pénzt adunk azért, hogy megaludjunk.

Mert kigondoltam, hogy kimegyek a régi gazdámékhoz, hát már csak engedik, hogy ott egy éjszakát háljak a szénába. Mennyit szolgáltam nekik még lánykoromban. Mit leány! Gyermek az. Mert minálunk minden gyermek úgy kezdi meg a szolgaságot, ha már tizenkét éve betellett. Mert nekünk, székieknek, az az egy büszkeségünk, hogy igen jól szolgálunk. Régebb odaadták a gyereket kisebben is, nyóc meg kilenc. Minket már tizenkettőbe. Hát akkor menyek a volt gazdámékhoz, már gondolom, jó késő van, délután, mire meg vagyok érkezve, csak megjöttek a mezőről, vagy a kicsi Sára, a leánkájuk megjött a piacról, ha árulni volt, mert itt mindennap van piac a városba. Vasárnap is, úrnapján, nincs annak úgy tisztessége, hogy ne szabadjon dógozni. Meg fejni is kell, idő van már, hogy otthon legyenek. Ki is megyek a vasúton túlnan, úgy mondják, Bulgária-telep, mert ott vannak ők a vasúttól még jó messzire nagy kerttel, ahol egy hóstáti az egész fertály. S az én gazdám is az. Már látom, szekereznek haza a gazdák a mezőkről, hordják a sok káposztát, murkot, hagymát. Itt inkább lóval járnak, nem úgy, mint mi, ökörrel. Itt nem szokás az ökör. A ló ügyesebb, nem tapod úgy, mint az ökör. Nem kapom olyan könnyen az utcát, milyen rég jártam itt, nem emlékszek jól, s mindenik ház olyan kicsi, csak a kert olyan marha nagy. Bémenyek ebbe is, abba is, utcákba, fordulok ki, de már a lábam szakad le, úgy fáj, mert még setét volt, mikor reggel indultam hazulról. Na aztán végre megkapom, onnét ismerem meg, hogy a sarkon van ottan a kocsma, a Szatmári kocsma, az ott állt mindég. Kapu ki van tárva náluk, most hajtott bé a gazda, csak másfelőlrül jött, mert arra ki is van nekik kert, az alsó utcában. Az asszonya éppen megy hátra, viszi a mosdótálat, rongyot, csak hátrakiált, mikor meglát engemet:

– Ne tessék béjőni, néni, még nincs meg a fejés, jó óra míg meglesz a té.

Azért csak megyek utána, kicsit lassabban, ne ijesszem meg. Aztán kiáltok neki befele:

– Biri, drága, hát nem ismersz meg? Hásze én vagyok az.

Fordul meg, néz reám, mondja:

– Jaj, drága, lássa, olyan rossz a szemem, de tudom már, olyan a hangja, ismerem én. Tessék csak mondani a nevit.

S néz, mint a vakond, csippenti össze a szemit, hogy jobban lásson. S akkor jő a gazda is, mondom neki:

– Jó napot!

Mire mondja neki Birikém:

– Nézze már, drága, hát ki van itt!

Néz a gazda reám, s úgy szól:

– Te! ’Sze nem a Szabó Kalinak vagy a leánya? Mert éppen olyan a formád, s látom, te is jó erős vagy, mint az anyád, csak vastagabb. Gyere csak ide közelebb Furu bácsihoz, mert tudom én a te anyádat, azt a Kalit, amelyik ideküldött.

S akkor odajő jobban, s fogja a vállam:

– Na, hallám! Jól kinőtted magad, s asszony vagy már te is. Szép is vagy, mint az anyád.

Biri meg csak áll, mereszti a szemit, hogy lásson. S jő oda ő is, fogja meg a kezem.

Jaj, hát én szívből kezdek akkor kacagni. Olyan szívből, hogy hasad meg. Már nem is tudja az a szegény szív, örüljön-é vagy meghasadjon a bánatban. Mert én biza nem kacagtam mióta.

– Birikém, drága, gazduram, drága, hát nem vagyok én a Szabó Kali leánya, mert nem született annak se leány, se fiú. Én vagyok az, tessék már engem megösmerni, mert itt szolgáltam az egész fiatalságom.

– Te, Kali, te mindég olyan ravasz leány voltál – mondja erre nekem a gazda –, te ne játszódjál velünk, ahogy szoktál mindég a meséddel, mert emlékszek én, úgy csavartál, ahogy akartál, mikor béfogtál a mesédbe. Ha akartad, sírtunk, ha nem, nevettünk. Csak most ne játszódjál, mert épp egy cseppet se öregedtél. Te ideküldöd reánk a leányodat, s azt hazudod, hogy te vagy a Szabó Kali. Megállj, te, mert ha megfoglak, kikapsz, mint cselédkorodba.

Na de akkor már látom, hogy Sanyi bácsi már csak viccelget, mert régen megismert, csak éppen nem akarja mutatni, hogy megöregedtem, hanem fordítva játssza. Biri meg már úgy ölelget, csókolja az arcom, kezd ríni.

– Te, Kali, te… há’ miért nem jöttél mióta nálunk? Te nem szégyelled magad, hogy egyszer ide bé nem jöttél!

S akkor ölelkezünk még, s mindennek elmondanak, hogy én milyen vagyok, hogy sose jöttem bé. Pedig ők mennyit hallottak rólam, mert nekik széki leányuk volt utánam is, csak most van egy magyarlónyai, hát azzal az ember míg zöld ágra vergődik, s megtanítsa mindenre, addigra már menyen is férjhez. Meg azok hogy feleselnek, s milyen csúf a szájuk. Na de akkor már jő két másik asszony a tejért a kapuba, s mi még mindég ott csak panaszoljuk s sírunk örömünkbe. Sanyi bá is mondja, megy már, szedi le a szekeret, s vár a jószág is. Kérdem akkor tőlük, míg még nincsenek szétmenve úgy a dolguk után, hogy itten a szénában megaludhatnék-e. Mert nekem bé kellett jőni, s holnap dolgom van a városban.

– Hogyne – rázza a fejét Biri. Még csak az kéne. S nem-e akarok egyenest a disznyók közé feküdni. Majd kimegy a cseléd, s akkor én béfekszek a padba a konyhába. S akkor megint rákezdi, hogy bezzeg mostan sincs még itthon, hogy milyenek ezek a lónyai lányok, de most nem lehet sziki lányt kapni, annyit kérnek, ki tudja azt megfizetni. Most is elküldte a boltba, hát asszed megjött!

Kérdem Sanyi bát, lehet, fejjek én? Mire mondja Biri, hogy jaj, biztos el vagyok fáradva. Az már igaz, de mennyire, de hát leülök, s fejek én nekik. Hát de nem ismer téged ez a Tükrös se, meg a Csárdás se, hogy fejjed, s gyorsan kell, mert már jőnek az asszonyok, mondja. S ez olyan kényes mind a kettő, nem mint a szegény Fótos, az milyen jámbor lélek volt. Mondom, akkor bemutatkozok neki, ennek a Tükrösnek meg a Csárdásnak is, s oda is menyek, viszek nekik kis káposztalapit, mert látom, már le van tisztítva egy kosárral, békészítve holnap a piacra. Jól van, mondja Biri, fejjed, Kali drága, ha bírsz vélük.

Milyen jólesett nekem egyet fejni, ha nem is magamét. Itt a gazdaasszony vajjal keni bé a tőgyet, igaz, sárgával, de akkor is vaj az. Nem úgy, mint nálunk, avas szalonnával. Tejet soha fel nem vizezi, mikor adja el, az ilyesmi szégyen a hóstátinak. Ha valaki megtudja, hogy vizez, oda a hóstáti becsület. S akkor végre ülök le én is, míg fejek, derekamat is kinyújtom, mert úgy fáj, majd elpusztulok belé.

Mire minden megvan, aprójószág, a holnapi piacra békészítve, menyek bé a konyhába, Biri már rakja ki a jó túrós puliszkát, de olyan urasan, tejfellel, ecetes hagymával. Így bánt velem mindég Furu gazda. A belem kitaposta a munkába, az már igaz, de a hóstáti jól tart, etet, s nem csak etet, egyenest jóllakat! Semmit nem sajnál. De aztán úgy dolgozik ott az ember, mint egy afrikai néger a rabszolgaságába. Biri csak négy évvel nagyobb nálam, a gazda akkor vette ide, mikor meghalt neki a feleség. S maradt a kettő árvája. Sanyi bácsi sokkal nagyobb volt, mint Biri, Biri meg szegény leány, egy kis darabka földet kapott csak kint a városból, de jó leány volt, mert úgy tudott dolgozni, mint a legjobb ló. Aztán én Birivel úgy voltam, mint a legjobb barátnék. Testvérek. Nem is gazdám volt, hanem inkább egy édes leánytestvér. Később egyszer láttam még magyar időbe, mikor béjöttünk az ünnepre a Kincses városba, mikor vonult bé Horthy Miklós meg a sok gyönyörű magyar katona. Jöttek bé mind az emberek faluról, mert nálunk ugye nem megy át az országút, hogy lássuk. S akkor az állomásnál találkoztunk, alig ismertük meg egymást, mert neki is olyan szép ünnepi volt a ruhája, amit sose viselnek a hóstátiak, csak a csőszbálba, rajtam is a legszebb ruha, még párta is a fejemen, pedig az nincs is nekünk a viseletbe, azt úgy vettük az ünnepre. Hogy örültünk, mikor megismertük egymást! Na de akkor mindennek örült az ember, ugrott ki a szíve, hogy magyar világ lett megint. Azóta nem is tudunk semmit a másikról. Mi se jöttünk bé, mert nem lehetett már semmit eladni a háború alatt a piacon, s az uram se hatta, hogy áruljak. Tudtam már, hogy nem lett gyerek Birinek se, csak a két árva, akit nevelt. Lehet, azok már férjnél is vannak, mert egyet se látok itt a házban.

Akkor aztán Furu gazda elmondja, hogy a nagyobb gyermek ide ment, Hidelvére, jó legényt kapott, nem olyan nagy földje, de igen dolgos. A kisebbnek nem volt szerencséje, nem hallgatott reá, elment a másik hóstátba, felment a Borháncsba, ahol ő idegen, s kell csinálja az anyósának is földjét, meg a sajátjukét.

– És te, ravasz Ződ Kali, hát rólad mennyit mondottak, fele se igaz, ugye? – kérdi Sanyi bácsi.

– Hát mit mondanak, Sanyi bácsi? Mert én azt ugye nem tudhatom, mert nem nekem mondják.

– Hogy az a te urad nem olyan jó ember.

– Nem olyan jó, az már igaz, de van rosszabb is. Melyik veri az asszonyt, vagy csak az ital s a kocsma kell néki. Vagy hogy nem dolgozik. Az enyém dolgozik. Az anyjáét is csinálja, testvérinek is segít.

Akkor kanalazzuk a finom, zsíros puliszkát.

– Bé van utalva a klinikára – mondom nekik. – Hasnyállal. Holnap kell menjek bé hozzá, szerezzek valami orvosságot. Lehet, operálják.

– Na, te szegény asszony – mondja Sanyi bácsi –, aztán járhatod a klinikákat, azok a tolvaj orvosok a szemedet kiszedik. Pedig mostan már, hogy mindenkinek ingyen van operáció, mégis annyit kell hordani mindent.

S akkor Biri, hogy jaj, mit tudjon ő nekije küldeni, az uramnak, mit eszik az meg. Kis túró, kifőtt zöldség, vigyem bé, azt ő küldi. Bár sose látta, de mondjam meg az uramnak: kinek ilyen jó asszonya van, annak vigyázni kell reá. Az csak nem lehet olyan rossz ember, kinek ilyen asszonya van.

Nem, hogy a fene ott egye meg.

Mondom Birinek: nem kell semmi, adnak ottan neki. Nyálkás ételt, mert csak azt ehetik. De Biri csak nem hagy, hogy ő reggel korán megy piacra, mostan béteszi nekem, nem lehessen, hogy ne vigyem el. Attól nem lehet meggyógyulni, amit a kórházba odalöknek elejibe.

Aztán még igen sokat diskurálunk Birivel kinn a padon. Sanyi bácsi korán feküszik, négykor kel már, s megy ki a mezőre. Kiönti a szívét szegény asszony, hogy nincsen neki gyerek. Annyit mondja, annyit mondja, nem fogy el a szó. Mert olyan a panasz, ha megindul, mint a csermely, aztán csak mind dagad, hogy elviszi a törzses fát is, akkora folyó lesz belőle. Hogy mit kínlódott ő a gyermekért.

Mondom neki, hadd el, két árvát neveltél, többet ér az az Isten szemébe, mint a saját. S kérdi halkan, tényleg nem olyan rossz ember az uram, mert ő hallotta, hogy úgy jár, kés van a csizmájába, mikor megy a kocsmába. Mondom neki, szigorú ember, az már igaz. S fösvény is, de az csak annyit tesz: megfogja a pénzt. De azért nem olyan jó ember, mondom halkabban. Mert csak kifordult aztán belőlem a szó. Nem olyan jó, s üt is, ha felmérgesedik. Egy szó, mint száz, kutya ember. Egy dög. Mert végül valakinek nekem is el kell mondani. Aztán Biri vigasztal engem.

– Hagyjad, Kali drága, hagyjad el, ne mérgesítsd, azt nézzed mindég, aztán főleg, hogy most a betegségivel feküszik. Ilyen a férfi. Felmérgesedik, üt. Engem is ütött az apám. Kaptunk minden semmiségért. Ha siettem a munkával, azért, mert kapkodok, ha nem, azért, hogy lusta vagyok. Vert, de igazságos is volt. Soha rosszra nem tanított. Haj, a bátyámat hogy ütte, verte, csépelte. Még kicsi volt, elszakította az új cipőt, mert rugdosódott vele. Úgy elverte, hogy három napig nem volt az eszméletin. Azt hittük, belépusztul. És nem volt szabadott orvost híjni. Nem engedte. Hogy az sok pénz. Anyuka akarta vinni bé a kórházba, már fel is tette a szekérbe. Nem engedte. De nem lehetett visszaütni. Az ember nem üt vissza. Aztán nem is lehet csodálkozni, a bátyám elhagyott minket. Már olyan jó legény volt, tizenhat éves. Apám még egyszer jól megverte, mielőtt elment volna hazulról. Bottal. Aztán már sose jött vissza. Elment villanyszerelőnek, egy darab fődet nem csinált többet. Nem is az fáj nekem annyira, hogy elment. Az ember mikor kinő a házból, elmegy. S dolgozik a testvérem, szépen él. Apuka megmondta, szégyen más embert szolgálni, s hogy az embernek a kenyere attól függjön, ad-e neki a másik munkát, vagy nem ad. Mi itt nem kérünk senkitől, igaz-e? Mi megcsináljuk a fődet, s van minden. De az fáj biza, hogy elhagyta a vallást. S béállt szektába. Jehovista lett. S olyan asszonyt is vett, melyik jehovista. Hogy fáj ez nekünk. Egyet mondok: csak nehogy te is elmenjél, Kali. Ha jó ember, s nem kocsmázik, dolgozik rendesen, vigyázni kell, hogy ne mérgesítsd, csak ne menjél el. Csak nekem van szerencsém Sanyival, mert ennek a Furu Sanyinak nagy híre van, hogy ő olyan jó ember.

Pedig úgy jöttem Birikémhez, akartam én mondani nekije, mostan hogyan állunk. Legalább Birinek, hogy könnyítsek magamon. Csak mikor láttam, úgy sajnálnak s féltenek, azután már nem jött ki a számon. S már gondoltam is, lehet, kell forduljak vissza holnap a nagy házba. Aztán nem beszéltem semmit, hogy hogyan volt. S benne maradtam a mesémbe, hogy a kórházba jöttem fel. Csak Biri panaszolt mind:

– De azért az én Sanyimnak is megvan egy hibája. Egy hiba kell hogy legyen minden élőnek, igaz-e? Mert a rózsának is van tövise, akármilyen illatos. Mert ő annyira szereti a pénzt. Meg van a pénzért bolondulva. Azt nagyon nézi.

Na, gondolom, hát ki ne szeretné a pénzt. Minden ember szereti azt, ha van, azért, ha nincs, épp azért. Ennél nagyobb bánat ne érje az embert.

– Aztán holnap is elgyere – mondja –, s vigyed bé ezt a kis túrót meg zöldséget, levesből a főtt murok, itt a paradicsom, paprika, most szedtem le, né, mekkora ez a paradicsom. Aki ettől nem gyógyul meg, azt biza kéri magához az Úr.

S azzal béteszi zsákba. Még elmosogatok nekik, két cseberbe szépen, nem úgy, mint odahaza, szájból, hogy a tiszta vizet szájból engedem az edényre, jó lesz annak a mocskos embernek így is, a szájamból. Aztán kérek egy mosdótál forró vizet, mondom, a klinikára nehogy bevigyek fertőzésfélét az állatoktól. De aztán csak mosdok, s áztatom ki a lábam. Mert már szakad le. Lépni se tudok, úgy fáj a talpom. Kérek kis ecetet is, éccakára teszek ecetes ruhát a talpomra. Na, már mindjárt teszik reám az ecetes ruhát, mert így van a mondás. Nem is volna olyan nagy baj az. Mert azt jelenti, az ecetes ruha az a hímzett szemfedél. Pedig az volt nekem az ecetes ruha, amit kaptam én ottan a nagy marha házba, míg éltem. Adtam már neki húsz évet, hogy maradt volna ott az árokba, mikor részegen béfeküdt. Minek vártam ennyit, már tiszta vénasszony vagyok.

Dehogy megyek én klinikára, nincsen nekem ott senki ember fia, s Isten őrizz, hogy én legyek a beteg. Megyek a cselédpiacra, biza. Jó korán reggel kiállok. Eladom magamat. Nincsen nekem már semmi, csak magamat adhatom el, megyek szolgálni. Hiába mondja Furu gazda, hogy ő a maga ura, azért csak minden ember szolgál. A hóstáti is szolgál, a király is, ha jó király, csak kell szolgáljon. Szolgálja a népjét, mint Mátyás király. Csak a rossz király nem szolgál. De biza Mátyás király óta nem volt nekünk egy jó magyar király, hogy az a mesékbe benne legyen, s a gyermek is megtanulja. Jaj, mekkora mesét tudok én arról a Mátyás királyról, hogy tudom mondani, de hogy! De hát ha egyszer nem hallgassa senki!

Most megyek ki a városba a cselédpiacra. Mint kicsi koromban, mikor megvoltam már tizenkét éves leánka, elébb nem engedtek. S akkor fogott édesanya, hozott ki a piacra a Kincses városba. Azt mondja:

– Holnap viszlek eladni, te Kali. Teszem bé neked a kötőt, fersinget, el leszel adva szépen pesztrának. Vagy a tehén mellé. Vagy lehet, mész hagymaültetni. Nagy leánka vagy már, való vagy már a főd mellé.

Másnap mentünk ki. Én úgy örvendtem, hogy kenyérkereső leszek! Ott állott már reggel 4-kor a sok ügyes széki legény s leánka, adták el őket a hóstátiknak, vitték, mint a fehér kenyeret. Olyan kis macskatökös kalapkába a fiúk, a lányok meg szép fehér keszkenyőbe. Jaj, de nem szolgáltam én már huszonkét éve.

Na, most viszem ki magamat eladni. Drága édesanya, ha tudná. Majd megtudja, nem kell arra várni. Egy nap nem kell, s tudja, mert olyan jó a falu, mindent szájára veszen.

Mert úgy jöttem én most ide tőlünk a városba, negyven kilométer gyalog.

Bizony már elé voltam készülve erre a nagy útra, rég el volt ez nekem rendelve. De nem azért nagy, mert annyi sok kilométer. Mert az csak egy nap járás. Hanem hogy mégiscsak az ember fogja magát, s akkor otthagyja a házát, amiért annyit szenvedett. Nagy marha ház a község főutcáján, a Felszegen, bár sose láttam volna bévülről. Minek is megy forrószegi leány Felszegre. Édesanyám idejébe még jól megszurkálták volna a legényt, ha felszegi akarja vinni. De én úgy meresztettem a szememet arra a nagy erős házra, kékkel volt kimeszelve minden oldala, két ablak az utcára, három a tornácra, alatta a nagy pince, jó magas, elöl akkora szobával, hogy mindég csináltuk aztán benne a táncot. Az udvar kopott volt, mikor engem odavett asszonynak, egy virág semmi benne, csak istálló, mindenik épület erős, van hely, amennyi állatot csak akar az ember, látszik, nagy gazda volt itt rég, csak most nincs asszony. Kert s föld s minden.

Apám mondotta, hogy ne a házat nézzem, mikor már akaródzik menni férjhez, hanem az embert. Hát de, gondoltam, mi rossz van abba az emberbe? Kicsi ember, nem is igen szól, nem tud olyan szép szavakkal udvarolni, csak mindég jő, minden szombaton, polgárestéken, s itt ül. Bálba nem visz, táncba egyszer se megyünk, csak ül, kapja a tésztát s a pálinkát, keveset beszél, azt is a szülékkel. Csak mikor setét este van, ülünk a tornácba, s kezd húsolni. De aztán úgy húsol, de úgy, hogy megfájdul a mellyem, úgy mind markolja. Mondom is neki, nem félek én semmitől, csak ne szorítson úgy. Semmi szép szavakat nem mond. Csak nem tudja magát uralni.

Pedig gondolhattam volna, hogy nem jó órában lett az a két élet összekötve. Mert mikor bokrétával az esküvőre mentünk ki a kapunkon, fel volt díszítve kék búzavirággal, megbotlottam. Az ember meg nem mondott semmit, ahogy szokás lett volna. Kellett volna köpjön egyet, s átemelni a kapun, hogy mutassa, mindég az asszonya mellett áll, akármi baja lesz, ha beteg is, ölébe fogja tartani. Így van a szokás. De nem tartotta. Ha abból a kapuból visszafordulok, más lett volna a sorsom. Visszafordulok, kicsit haragusznak, veszekednek, na, meg is vernek, aztán el van felejtve. S akkor más sorsot csinálok magamnak.

S az egyik nyüszülányom is meg volt jól hűlve a lakadalomba, jó háromszor prüszkölt, mikor bent voltunk a templomba. Akkor már nemigen lehetett volna kiszaladni. S így tőtt el nekem az a temérdek idő. Tiszta préda.

Na, de most már nem is beszélsz te nekem, kutya, gondolom magamba, mert nincs kihez! Mert biza egy éve fogtam magamat, és kezdtem gyűjteni a pénzeket. Szoknyámba belül varrtam zsebet, oda tettem bé mindég, meg ne találja. Egyszer megkapta, mind elvette, egy bottal akkorát csapott a hátamra, hogy anyám borogatta aztán. Na, te kutya! Aztán kezdtem megint szedni össze, összekuporgattam a körmömmel! Mert én csak mindég szőttem a vásznat, s vittem eladni magam, mentem át gyalog Bonchidára, Szamosújvárra, s egyszer küldtem bé a nővéremmel a városba is. Igaz, semmi ára most a vászonnak. Aztán adtam el titokba a fiatal leányoknak, a Filep lánynak is, mert az esküdni készült, s nem volt nekijek elég a vásznuk, nagy szégyen egy leánynak, ha nincs neki elég vászon, mit vigyen az új házba. Mert azt jelenti, hogy lusta. Mert hiába lehet kapni a vásznat az üzletben, neked kell szőni, szegény leány, ha férjhez akarsz menni. Mert úgy látszódik meg, hogy ki a dolgos leány. S csináltam kenderzsákot, mert volt nekünk kender is a Csukás-tóba meg a másikba is a Palló mellett, loptam is az öregtől, hát loptam. Vitték bé a jó erős szákokat, még a hóstátiak is vettek. S raktam magamnak is bé egy jó vég vásznat, felköttem a padlásra a zsákba két inget, a lajbit, kapcát, kendőt, egy kötőt meg a szép szoknyámat, s akkor három változót is tettem. Már készen állt nekem a tarisnya az útra, mikor az a kutya megkapta azt is. Ment fel a pálinkafőzőért, észrevette, pedig úgy csináltam bé a nagy tekenyő mellé, mert nem kell használni, annyi kenyeret nem kell bétenni nekünk, mert csak ketten vagyunk. Rögtön tudta, mit akarok. Szaladt apámhoz, mondotta, Kali szökni akar. De elébb jól megvert. Úgy szedett fel az Ungváriéknak a cselédje az udvar fődjéről, ment haza a mezőről, én meg kiábáltam. Apám jött s mondta: ha el találok menni, meglő. Visz a zsidóhoz, mert annak van puskája, s le fog lőni. Látta pedig, hogy vagyok, megverve. Még az ing is bé volt hasítva a karamon. Bévitt magához, egy hétig hagyott maradni ottan, mert édesanya úgy könyörgött neki, aztán kűdött vissza.

Azután már úgy gondoltam, sose fogok én elmenni. Hová menjek vén fejjel, ha apámékhoz nem engednek. Ez a tolvaj meg annyit fog élni, még nálamnál is többet. Mert a rossz embernek hosszú időt ad az Isten, hogy kínlódjon itt a fődön a maga rosszaságától. A jónak meg keveset, mert a jó ember annak is örül, a kicsinek. Mert ugye hogy volt szegény Juhos Sárival is. Kicsit adott neki az Isten, s azzal a kicsivel volt boldog. Ki nem tudom várni, hogy felforduljon az az ember.

Csak aztán jött haza szombat éjjel megint a kocsmából. A ruha rajta tiszta sár, béfeküdt a vízbe, vagy valamelyik bélökte, mert szemtelenkedett. A kalapját elhatta, inge elhasadva. Hazajő, rúgja bé az ajtót. Nem mond egy szót se, nem köszön, nincsen vendég, hogy köszönjék neki. Én már rég le vagyok feküve, de nem alszok, mert félek. Jő bé csizmával, béhengeredik az ágyba, lök meg, morog, mert emberhang ki nem jő a száján. Gagyát bontja ki magán, úgy csizmába próbál odaférkőzni. Mondom neki, menjen már a maga helyire, mit jő rám mostan. Akkor megint mond valami csúf szókat, csak nyomja magát bé hozzám. Lököm el, gurul le a földre, suppan egyet, fejét is béveri. Na, gondolom, Kali, megkapod te ezért a magadét, hogy lelökted. De alig tud felkapaszkodni, fogja meg a pokrócomat, úgy akarja felhúzni magát. Majdnem eltépi, pedig jó erős pokróc. Akkor húzódok arrább, hogy gyújtsak világot. Kiált, hogy hozzak neki pájinkát. Én mindég dugom a pájinkát, de most gondolom, adok neki, legalább békém lesz. Hozom, jó pohárral tőtök, feltápászkodik. Veszi a pohárral, aztán veszi az üvegből. Hát azt a pájinkát se látod többet, Kali, gondolom magamba. Mikor teszi le az üveget, hogy állna fel, esik el megint a lábáról. Akkor ordít, hogy lelöktem, bemocskoltam, de már beszélni se tud. Na, gondolom, Kali, itt a te időd. Csakhogy a csizma rajta. S benne a kés. Gondolom, lehúzom róla, úgyse tud ellenkezni. Megyek a lábához, rúgkapál, mint egy vadló. Mondom neki szépen, vetkőzzék le, s feküdjék bé az ágyába, éjszaka van. Hogy őneki én nem parancsolok, s hozzak enni s pálinkát. S aztán a seggemet adjam. Csak leveszem róla a csizmát, s viszem ki. Áll fel, megint iszik az üvegből, de már esik el, ahogy van. Megyek bé, fogja az ingem, megkap, esek én is reá. Markol s húz magára. S hogy ő engem most agyon fog ütni, gonosz boszorkányt. Fogom meg az asztal lábát, szabadítom magam ki tőle, na, gondolom, most kapol te, vénember. Mert igaz is, mennyivel nagyobb nálam. Tíz év vagy tizenkét esztendő, de termetre akkora, mint én. A falon ki van szegezve az a faragott bot, amit még az az agronómus mérnök hagyott itt, mikor jött a fődet mérni még a magyar időbe, s nálunk aludt. Jaj, be szép kedves ember volt az. Na, azt vettem volna én az ágyamba. De hát az nem akart jőni. Csak kiraktam a botját, hogy valami szép emlékem legyen egy férfiemberről. Kapom le a botot, mondom neki.

– Hozzám nyúlsz, megütlek. Embert nem üttem meg sose, de most kapol.

S megint ordít s nyúlik felém. Hogy én a picsámat kinek tartogatom, kérdi. Hogy az kinek kell az én vén, kopott picsám? Így beszél a szégyentelen.

Akkor biza reávágtam a hátára. Elég jó nagyot, mert nyögött beléje. S akkor fordult, hogy megkapjon engem, de sóztam rá egyet, s kapott az oldalába is. Meg a seggire. Jó nagyot suhintottam, lehet, a tökét is elkaptam. Mit bánom. S akkor leesett arccal a fődre. Még egy jót a hátára, s kiáltom:

– Ha megmozdulsz, kapsz. Addig ütlek, kutya, míg kiszáll a lelked.

Nincsen ennek lelke, semmi se szállott volna belőle, csak egy büdös fing. Nem mert mocorogni, mert ott álltam felette, őriztem. Pedig én még gyermeket sem üttem, mikor peszra voltam, még ha olyan rosszat csinált is.

Minket csak Mostis Pistáék hallhatnak a szomszédból, ha nem alusznak. De már ilyenkor szoktak, mert Pista bácsi nem jár a kocsmába a mája végett. Ők már meg vannak szokva, hogy nálunk szombat éjjel ilyen hacacári van, mikor hazajő a gazda.

Úgy álltam a feje felett, mint egy alabárdos a kolozsvári főtéren a szoborban. Vagy egy sintér. Megkeményítettem a szívemet, nem mozdulok. Vártam egy cseppet, aztán hallom, szép lassan kezd hortyogni ott a fődön. Nem halt ez meg három jó botütéstől. Volt az hat is. Na, akkor úgy maradok még egy jó darabig. Míg biztos már jól alszik. Éjfél el van múlva. Aztán kimegyek halkan, kiveszem a kést a csizmájából, meg a többit, amit a konyhában tartok kettőt is, jól felrakom egy magas pócra, ne lelje meg. Akkor kezdek szedelőzködni. Halkan járok, mint a kajtár macska, de a botot ki nem engedem a kezemből. Rakok bé gyorsan mindent magamnak, már tudom, mi kell nekem, veszem elé a kenyeret, szalonnát, egy kis csupor szilvaízt, s a vásznamat, ami le van szőve. Nyitom ki a szekrényt, egy szép kendőt kihúzok, s még egy ócskát, hogy legyen mibe dógozni. S egy rózsás törlőt is dugok a zsákba, lehet, el tudom adni. Őneki a pénz mindég a mellyében van, de én oda nem nyúlok, felébresztem, elrontom a szerencsémet. Pénzem nem sok van, mert elszedte, amit talált, nem tudtam gyűjteni, mert csak a körmömmel tudok pénzt csinálni, mikor szövök. Még a táncból is, ami volt, nem adta, csak a padlót nekem kellett súrolni a sok sáros csizma alatt. Akkor visszamegyek, őtözök, minden készen. Még ülök a padon a bottal a kezembe, s várok. Még pirkadat előtt ki kell menjek. Megébred, megöl.

Ülök, csak hallgatom a szuvakat a gerendába. Ahogy lélegez, azt én nem hallom. Nincs már nekem arra fülem. A gondolatom ki van menve a házból. Én már csak előrenézek, az utamra.

Iszok egy jó nagy csupor vizet, mielőtt felkerekedek, ki tudja, mikor kapok megint. Még nincs négy óra, mikor indulok. Az állatok még csendbe vannak, alszik a község. Úgy megyek ki hátra, a kurta utcán, aztán a cigány házak felé, meg ne kapjanak, kérdezzenek. Arrafelé nem tartják a kutyát láncon, azok csak odajőnek, szagolnak. Viszek magammal kenyeret, dobom oda, ne ugassanak. Na, akkor még jobban jőnek. Már egész hadsereg jő utánam. Követnek, mint Krisztus urunkat a tanítványok. Elkísérnek az utolsó putriig.

Akkor visszakerekedek, s megyek el a Palló mellett. Lehet, kéne menjek a Pallón, jól belé a tóba, mint a szegény Juhos leánka, mikor a bánatja lett. Be szép mese, hát milyen rég tudtam valakinek mondani a Juhos Sárit. Mert annak volt egy igaz szerelme, s nem engedték hozzá. Egy román fiú, de igen rendes. Mert itten van nekünk öt román család a faluba, rendesek, tisztelik mind a magyarokat. Úgy dolgoznak, igen rendesen itten ezek a Bucsáék. De nem adták. Azok meg csak mind titokba csinálták. Hát aztán bésétált Sárika a Palló mellett. Vett egy nagy szoknyát magára, s mind megrakta kővel. S aztán a legény kiment a bánattól a faluból, másikba kőtözött, tiszta románba. Szép, igaz mese.

Nem arra kell menjek én, a Palló fele, hanem kell menjek az úton, biza, ha élve akarok maradni.

Megyek inkább kifelé a Hintás Pali dűlője fele, aztán kijjebb még van egy esztina, azt elkerülöm, s megyek a bokrosok mellett. A határban nem látszik még semmi, megyek az orrom után, setét van, de tudom én az utat Bonchida felé, csak nem megyek az úton, hanem megyek a mezőn át. Míg ki nem érek a határból, le se ülök. Elhagyom Bodon kútját, már nem azért mondják úgy, mert mostan nincs kút, régen volt. A Csukás-tóból messziről erősen brekegnek a békák, azok nem alusznak, vigyáznak egymásra. Nem látszódik semmi, csak a jó szikes föld ropog alattam. Milyen széles a határ, mintha város volna. Csak a föld olyan rossz, hiába nagy, ha rossz.

Mire kimegyek a Demeter Andris bá dombja alá, már kezd virradni. Odább Nucuj kútja. Úgy mondják. Kút nincs ott se, csak úgy mondják. A domb másik oldalából már látszódik a bonchidai templom. Na, ahogy felérek a dombra, egy jó suvadás van, lépek egyet, s bucskázok alá, lemegy a lábam alatt a főd. Csúszok lefelé a faramon. Szerencsére megfog egy bokor, hogy ne az aljáig guruljak. Akkor abba kapaszkodok. Ha legurulok, széjjelhasad mind a ruhám a bokorba, hogy az Isten verje meg. Nézem, nem esett baja a szoknyának, el nem hasadt, csak kicsikét kiment a ránca, ahogy ráültem a seggemre. Akkor állok fel, de úgy kezd remegni a lábom. Az ördög tudja, mitől. Fogom meg, nézem, mi az istennyilát remeg a lábom, hogy nem tudok lépni. Kell üljek le. Csuklik össze, mint a tótorgona. Ülök, már majdnem a domb aljába vagyok. Hát nem tudok én felállni, mert nem tartsa a lábam a testemet. Kezd virradni, kezd látszódni a bonchidai templom. Mondom magamnak, Szabó Ződ Kali, vagy eriggy vissza még most, a határból, mert virradatra otthon leszel, vagy eriggy, merre szemed lát, mert akkor soha vissza nem térhetsz. Apád meglő, az a gonosz urad meg agyonvág. Futhatok a nővéremhez, s drága Mihály öcsémhez, aki ádventista lett, olyan jó ember volna egyébként, de pokaita lett. Megkapnak, hogy szöktem, végem van. De csak itt ülök a domb közepin, nem visz a lábom, hiába parancsolok én neki. Már mennyit ülök még itt, gondolom. Na, Kali, itt lesz neked véged. Se el nem mentél, se ott nem maradtál. Mint a mesében a buta lány, mikor a csúf királyfi kéri. A kincse kell, de a pofája nem. Na, éppen így vagyok én is.

Már csak a Filep Gergi bá viskója látszik. Aminek nincsen teteje. Mert úgy él az az ember, mint egy remete. Fia elment a háborúba, azóta is várja. A mámika elholt mellőle. Aztán ő ide kijött, s vissza se ment. A ház tetejét elvitte egy vihar, s azóta se tett reá tetőt. Mondták neki, legalább szalmával fedje bé a házát. Minek?, kérdezte, ha nem esik, nem kell fedél, ha meg esik, a szalmán bécsurog mind. Ott él, várja a halált. Semmit nem teszen.

Én is így ülök a seggemen, mióta lebuktam itt a dombon. Fel nem tudok állni. Nincsen bajom, kitapogattam a lábom. Csakhogy kiment az erő, mit csináljak. Ülök s várok, míg megjő az akarás a lábba. Nem szoktam én ülni, hogy a határt nézzem. Messziről meglát valaki, mit gondol: szegény asszony, elverték a háztól. Vagy lopott, vagy egyéb szégyene van, kell fusson el. Senki se gondolja, ha így meglát ülni, hogy rendes asszony vagyok. Rendes asszony nem ül a seggin a határban, mikor pirkad, s potyogtatja a könnyit.

Mondom neki: gyere, te láb, de ne úgy, mint a mesébe, hogy azt csinálod, amit akarsz, s aztán a szegény leányt oda vigyed az ördöghez megpróbálni. Minek kell az ördögnek mindég az asszonyt meg a leánkát próbálni? Próbálhatná azt a rongyos férfit is. Mert mivel jobb az? Na, én aztán mostantól úgy fogom inkább mesélni, a szegény legénnyel. Vagy az özvegyemberrel. Az ördög próbára teszi a férfit, s utána, ha szépen viselte magát, adja neki a jó asszonyt, a jó feleséget vagy egyenest az Aranyhajút. Már ha kiállta a próbát. Melyik mesébe kiállja, melyikbe rajta van kapva. Így is fogom mondani emberrel, nem asszonnyal.

Csak épp legyen, ki hallgassa. Mert énekelni még szokok egymagamba, de azért mesélni csak nem visz rá a nyelvem. Pedig még a magyar időbe kijött édesanyámhoz valami tudós ember, s kérdezte a meséit. S béírta a könyvibe. Mit ér az, ha az ember könyvnek mesél? Gyermeknek kell mesélni, s embernek vagy asszonynak, nem a könyvnek. S azt úgyse tudta béírni, mikor édesanya úgy csavarintja mind a mesét, hogy a királyt így mondja, az Aranyhajút úgy, a báránykát másik hangján. Abból se nem hallatszódik a könyvbe.

Na, ne mind mesélj, te Kali. Hanem eriggy. Eriggy, láb. Egy, kettő, egy, kettő. Adott nekem az Úr akaratot, édesanyám is mindég mondogatta. „Kali, te aztán tudol akarni. Épp úgy tudol, mint Ferenczi Zsuki Mártonnak a nagyfia, mikor beesett a két lova az árokba. Úgy kihúzta az, de úgy. Egyedül, kis gyermek létire. Csak épp a jót akard, s ne a rosszat.” S ki mondja meg, hogy jó vagy rossz, ahová én megyek? Jól tettem vagy se, hogy szöktem? Hogy mi jő aztán? A kurvaság vagy a cselédség.

Na, most már szépen el vagyok jőve Szék határából, ezek már a bonchidai nagygazda földjei. Mert ott a gróf van. Vagyis volt. Nézem, nem is arattak semmit. Úgy áll a főd, csupaszan, semmi sincs bétéve. Olyan, mint az üres bölcső a házba, hogy az embernek megered a könny a szemiből, mikor nézi. Gondolom, a bonchidai grófokat is elvitték, mint nálunk az egész Ungvári családot, mert azok minálunk a nagygazdák. Azoknak van csak annyi hold, hogy elvigyék. Úgy tették fel a teherautóra, vitték el szegényeket. Pedig azok mennyit dolgoztak. Úr, úr, de azért cseléd az. Egy se ült, mint egy úr, főleg az asszony, az éjjel-nappal a fődön volt, cselédjük is csak kettő, többet nem tudott tartani. Hová vitték, börtönbe vagy valami más helyre, nem kötötték az orrunkra. Déosok lettek, úgy mondták, déosok. Mit tesz az a déo? Biztos rományul van. Deo. Nem az van kiírva a templomra?

Nálunk már egy éve vitték el a községből az urakat. Lehet, kettő is megvan. Teherautón, éccaka vitték Székről. Már éppen kezdték volna a tavaszi vetést. A fődjük úgy maradt, tiszta szárazan. Senki hozzá nem mert nyúlni. Aztán már ebbe az évbe jöttek, s az állam mind szántotta.

Na, de nekem a hátam megett van már Szék. Innet még látszik a szénafű dűlő, de ződ az nincs rajta. Le van minden aratva, s rágva is, ami volt fű, kopott minden, ki van száradva. Már a turmákat sincs hová kihajtani, feljebb kell vinni, Farkas-erdő felé. Csak a nap égeti a fődet, hogy nem szégyelli magát, hogy kicsit enyhülne már. Mert biza szeptember hava van, s csak éget. Arra mifelénk még látszanak a nagy fehér sófoltok, s körbe-körbe még a sóvirág is ki van hajtva, csak épp innet szürke. Sósrét. Mert itt régen volt sóbánya. Aztán lett csak bézárva. Hová lett a só, ki tudja. Mert só még van valami, ki akaródzik jőni a tetejire. S ha a föld tetején van, akkor van az alján is ejsze.

Remeg mindég az az istenverte lábom, mint a kocsonya, ahogy lépek ki a határunkból. Le is vetem most a csizmám, pedig alig jöttem még, de inkább viszem a vállamon. Mert a szebbiket vettem fel, amit még leány koromba kaptam esküvő előtt, s a lábom azóta megvastagodott. Jó erős csizma, kemény, mint a fának a törzse. A puhát elhattam, nem cipelem. Remeg szegény lábom, mert nem tudja, hová megy, hová küldi a gazdája. S akkor jól kisírom itt magam, a határban. Hogy ez az istenverte élet, azzal a rongy emberrel. De én rontottam el, mert úgy akartam azt a nagy erős házat, úgy meresztettem reá mindég a szememet, még bele sem mentem mint asszony, már képzeltem, hogy fogom a ház elejét béültetni virággal, az udvart megrendezni, kerítést kifesteni ződre, mert én vagyok a Ződ Kali. Mennyi aprójószágom lesz az udvarba, még pulykát is veszek a rományoktól, mert azt ők csinálják. Ződre festem a tornácot, mert az az én színem. Kapzsi leány, csak a pénzre gondol, mert én abból a Szabó Ződék kicsi nádfedős házából úgy el akartam jőni. Semmit nem láttam, csak azt a nagy házat. Hogy milyen az emberem, a vaksi szemem nem látta. Anyám meg szépen kiállított, párna, paplany s edény, ruha egy szekérrel, minden, s kaptam egy kis fődet is. Csak épp nincs egy hold, kevés az.

Úgy megyek el mostan abból a házból, hogy még egy Istensegítset se mondok. Vagy hogy egy keresztet vessek. Úgy kapkodva lépek meg, s hogy meglegyen minden az útra, arra gondolok, s csak ügyelek, hogy csendbe tegyem bé a kaput, s lépkedek, hogy a csizmám se kopogjon. Nem mint aki nagy útra megy, hanem mint aki szökik.

Bonchidára bé nem megyek, még megismer valaki. Azt már kigondoltam, ha kérdik, hová igyekszek, mondom, hogy viszek vásznat eladni, van nekem egy asszonyom, Bonchidán, Szamosújváron, Zsukon, Apahidán, melyik közelebb van, mikor kérdik. Hisz batyum van, nem hazudok.

Széltől elhagyom Bonchidát, s veszem az irányt Felső-Zsuknak. Sokat bódorgok, dombra fel, dombról le, ezek itt olyan hosszúkó dombok, nyúlnak, mint a laska. Sosincs végük, mert itt se egy erdő vagy valami jelesebb dolog, hogy az ember tudja, hol az irány. A Mezőség az ilyen szegényes valami, rossz, nagy főd. Aztán meglátom a zsuki templomot. A szántókat, mezőket inkább kerülöm, nehogy egy gazda meglásson, megyek a dűlők fele, s a dombok aljába, ne találkozzak senkivel. Zsuk alatt átmegyek a Kis-Szamoson, s aztán a parton kicsit ülök. Ahogy látom messziről a zsuki kastélyt, hát a hátsó ablakok mind bé vannak verve. Ottan a Kemény báró lakik. Lehet, ki lett téve az is, mert túl sok volt a fődje.

A Szamosba kimosom jól a kendőm, mert kezd erősen meleg lenni, s úgy teszem fel vizesen. Alsóingem is megvizesítem. De már akkor igen kezd hasogatni a derekam. A lábam is nehezedik el, s még van mit gyalogolni, míg beérek a Kincses városba. Mindég a Szamos mellett megyek, mert akkor nem tévesztek. De hát a víz sokat kódorog, nem mérnök csinálta azt, hogy egyenes legyen.

Sokat is ülök le. De már nem fáj a derekam, mert úgy elkezdett a csípőm nyilallni, mintha szülni akarnék. Menyen széjjel. Na milyen jó, legalább meggyógyítottam a derekam. Az embernek nem tud két dóga fájni egyszerre. S akkor még egy jó mérgestövisbe is belelépek, hogy fel is kiáltok a fájdalomtól, s aztán már a csípőmet se érzem. Így gyógyítsa magát a szegény ember. Már elérem Alsó-Zsukot is. De ez a folyó csak kanyarog. Kicsit próbálom egyenesíteni az utam, de akkor meg tévesztek. Mert a férfi mindég jobban tudja az irányt, nézi a napot, s onnét tudja. De én nem tudom. Csak épp az orrom után megyek. De látszik már Apahida, s akkor én is gyorsabban kezdek menni, s már nem érzem a fájdalmat. Akkor jófelé járok. Apahidánál az állomás még mindég úgy van, lebombázva, mert ott úgy bombáztak, azt még mi is hallottuk. Hogy féltünk, nehogy béjöjjenek hozzánk is. De nem jöttek. Nálunk se egy vasút, se egy gyár vagy börtön, ami tetszett volna azoknak a büdösöknek, hogy küldjék a bombát.

Semmi étel nem esik már jól, inkább csak szomjas vagyok erősen. A Szamosból nem merek inni mégse, nehogy sárgamájas legyek. Na, már elérem Szinnikorát, román falu, nem ismerek senkit, csak a pulykás asszonyt a szélin, amelyik járja szekérrel a vidéket, s hozza azokat a csúf madarakat eladni. Mert igen csúf állat a pulyka, magyar ember nem is tartsa. Na, ott Szinnikorán végre iszok egyet egy kútból. Ha volna valami híd, inkább átmennék, mert most már úgy esnek az árnyékok, túlfelőlről, akkor nem kéne járjak itt a napon. Itt kicsit béülök a fák közé pihenni, s csak elered a könnyem megin, alig van erőm felállni. Aztán kicsit danolgatok szomorút, s megyek tovább.

Szeretett a fene soha,
csak meg voltam veled szokva.
Úgy meg voltam veled szokva,
el se felejtelek soha.

Nem biza.

Hát jól mondja a nóta. Nem tudja az ember már soha aztán elfelejteni a rosszat. A rossz urát. Ugye ahogy Bandi Juliska is járt a mesébe. Mind próbálta, próbálta, hogy elfelejtse az urát, aztán csak nem tudta még holtába se, pedig nem a zsírosbundáshoz ment, az ördöghez, mert az ördög egy zsírosbundás ember, amelyiknek mind jő ki a pénz a zsebiből. Hanem ez a Bandi Julis egy csúf széki emberhöz ment, egy jó vastag gazdához, s úgy. Hiába holt meg az a csúf ember, nem tudta a Julis elfeledni, s mindégre bánatos maradt.

Na, Kali, így fogol te is járni.

Aztán már észre se veszem, s elhagyom Szamosfalvát. Már nem érzem alul a lábam, úgy el vagyok fáradva, de csak menni kell, ha az ember bé akar érni még amíg világ van.

Innét már a kolozsvári szénafüveket is meglátom, s jő Kölesföld s a hóstáti földek, s akkor kezdem kicsit kézbe venni magamat, már a lábom se remeg úgy. A hóstátik mind kinn vannak a földeken, ilyen csudás földeket sehol nem látni, olyanok, mint a patika. Öntöznek most is cseberből, aztán lentebb még olyan bolgárkerék is van, amelyik hajtsa a vizet. Olyan rend van, mint egy gyárba. Az ágyások úgy húzva vonalzóval, sűrűn béültetve, a föld is olyan fekete. Hordják is a ganyét folyton a földre. Most is már szedik ki a zöldségeket, s hányják le a ganyét, s terítik. Mennyit csináltam cselédkoromba. Soha üres szekérrel a földre ki nem jöttünk. S a nagy malomkerekek is zúgnak, húzzák a vizet a Szamosból, s öntözik. Nem várják, míg az úr küldi az esőt, ugye. Mert biza most arra várhatnak. Az úrnak, úgy látszik, máshol van dolga, nem a szegényeknél. Három hét is megvan, hogy esett.

Megyek tovább utamra, nem bámulom őköt. Na, már csak épp át kell menni a városon, s akkor megtalálom a régi gazdám, gondolom. Akkor ott meghálok. Jó nagy ez a város, a fene ott egye meg, hosszú, mint a szüreti gagya kötője. A központ neki kicsi, a széle meg óriás. Megyek a régi Furu gazdámékhoz, s elbeszélem Birinek, hogy vagyok. Valakinek én is jól kiöntöm a szívemet. S aztán másnap megyek ki a piacra. Nem is számoltam én ki, de épp úgy esik, hogy holnap lesz cselédpiac. Csütörtök.

Biritől kérdeztem még az este, most is úgy van, hogy minden hó első napján és 15-én van a cselédpiac, mert kell tudjam egy ismerősöm miatt.

– Ó, hadd el, nem úgy van az már. Milicisták állnak a Karolina téren, a posta megett.

Megijedek.

– Akkor nincs már cselédpiac?

– Hát nem úgy van már, nem lehet most már cselédet fogni utcán.

– Hát akkor hogy? – kérdem.

– Há sehogy – mondja nekem Biri.

Akkor mondom neki, hogy nekem menni kell a piacra, mert ottan egy ismerősömmel vagyok megbeszélve, hogy találkozok. Hát, vigyázzak, ha megyek, mert főleg az ilyen székiekre lesnek. Mert ugye minket rögtön meg lehet ismerni a ruháról, férfit is a kicsike szalmakalapjáról, asszonyt a piros szoknyáról. Na, nesze neked, Ződ Kali. Mehetsz kéregetni, ha nem tudsz béállni.

A fene ott egye meg az életit, hogy már cseléd se lehet az ember. Hát mit akarnak mind ezek? Hiába vagyok elfáradva, alig tudok alunni. Mind gondolkozok, mit csináljak, ha nem tudok cseléd lenni? Hát semmi egyebet nem tudok én, csak szolgáljak.

Akkor reggel elbúcsúzkodok Birikémtől igen sok csókkal, s ígérem neki, ha felgyógyul az uram, jövök még. Na, lesheted, lelkem Birikém, hogy az felgyógyuljon. Lehet, most tápászkodik fel, s fogja a hátát, mert akkorát kapott reá a disznyója.

Pakolom magamat ismét össze, s megyek ki a cselédpiacra, nem olyan rettentő korán. Mert a gazda és Biri már ki van menve a mezőre, ilyenkor szeptemberbe nagy dolog van. Én egyedül teszem bé a kaput. Mennyi lehet? Hat óra, gondolom. Kicsit játszódok egy tarka macskával, hogy elüssem az időt.

S aztán a cselédpiac olyan, mint volt. Milicistát nem látok. Az se jó, ha lássák, hogy az ember már hat órakor ott áll, azt hiszik, elmegy az elsőnek, aki kéri. Már megvan nyolc óra is, mert harangoznak. Székit csak egy leányt látok az anyjával, nagyban mutogat egy gazdának, kivel alkuszik. Nem vesz észre. Lehet, a hóstátiak már elvitték a cselédeket, azok korán akarnak mindég cselédet fogni, hogy vigyék is ki a fődre, már azon nap. Gondolkodok, meddig várjak. Ha tizenegyig nem visznek el, addigra már csak a szemétje marad, a véznája, aki nem kell senkinek. Én kihúzom jól magam, kötőm is megszorítom, lássák, milyen jó erős a derekam, s a kendőt is szorosan kötöm az állam alá. Hát már gyengének épp nem látszódok. Csak öregnek ne nézzenek, mert akkor nem vesznek meg.

Egy sápadt asszonyka lépeget, guvasztja a szemit. Meg egy hóstáti ember, de tőle kicsit elfordulok. Nem vagyok már hóstátinak való cseléd. Én úgy kidolgoztam magam náluk. Hacsak nem gyermek mellé. Mert annak szeretek. Be jó volna egy kicsi pisis gyermek mellé, hogy dajkáljam. De annak meg a fiatal, olcsó peszrát viszik, a tizenkét évest. Egyik gyermeket a másik mellé. Nem az ilyen erős drága asszonyt viszik, mert nekem rendes fizetség kell.

Jőnek még városi asszonyok, mindenféle népség, úribb s szegényebb. Engem csak egy asszony kérdez, hogy mit kérek, s aztán megy is tovább.

Jő akkor egy férfi, olyan se nem munkás, se nem tanár, ki tudja, mi. Városi ember. Néz erre, néz arra, mint a jóllakott tyúk, válogat, semmi se tetszik. Körbejár, aztán megy elfele. Akkor megint fordul vissza. S jő egyenest hozzám. Én fordulok el, ne lássa, hogy lesem, s úgy odavagyok, hogy szóba áll.

– Széki néni, jó napot!

Na, gondolom, te Kali, te már széki néni vagy.

Köszönök. Kérdi, beálltam-e. Mondom, bé épp nem álltam, nem volnék itt, hogy nézzem itt a galambokat, ha béálltam volna.

– Mi tetszik az úrnak? – kérdem.

– Házimunkás nőt keresek – mondja.

Hirtelenjébe nem is tudom, mit feleljek erre.

– Hát itt biza cselédet lehet kapni a piacon – mondom neki, mert a házimunkás nőről nem tudom miféle, mit dolgozik.

– Akkor legyen cseléd. Na, s mit kér egy ilyen tapasztalt cseléd, mint maga?

Hát épp tapasztalt vagyok, mert egész életembe cseléd voltam. Csak nem a piacon, gondolom. S akkor mondom neki:

– Nem úgy fogják a cselédet, hogy mit kér, hanem elébb a cseléd kérdi, hogy mi van.

Úgy látszik, én kell őt tanítsam.

– Hát hogyhogy mi van? – kérdi az ember, s méreget közbe.

– Hát főd, állat, gyermek hány s milyen korba, főzni kell vagy az asszony főz, van-e más cseléd, s az mit csinál. Mikor az ember tudja a dolgát, akkor mondja az árat, s akkor áll bé.

– Föld van, de nem szabad hozzányúlni – mondja nekem ez az úr s kacag. – Állat semmi, csak egér. Gyermek semmi. Főzni kell, s a házi dolog.

– Hát miért nem nősül az úr? – kérdem tőle akkor. – Az ilyesmit a feleség is megcsinálja, s fizetni se kell.

– Te engem ne tanítsál, széki néni – mérgesedik fel, s megy is odébb. Látszódik, olyan ideges fajta. – Szájas cseléd nem kell, hogy oktasson.

Na, látom már, ez is olyan mérges, ismerem a fajtáját. Már szalad el.

Akkor kiáltok utána, hogy csak tréfadolgot mondtam, jöjjék csak az úr ide. Akkor kérdi, tudok-e árulni. Hát, felelem, ha már semmit nem tud egy széki asszony, se főzni, se vasalni, árulni még csak-csak tud. Mit kellene árulni? Azt majd meg tetszik látni, feleli. Akkor kérdem, hová kell menni. Mondja, hogy a Békásba van neki nagy kert. Kérdem, hóstáti a gazda? Mert nekem az előző helyem is hóstáti volt. Megalkuszunk. Amit kérek, megadja. S mondja, két napot nem kell lenni. Dupla nap a kimenő? – kérdem s csodálkozok. Mert ilyet még nem hallottam. Mondja: szerda s péntek. Akkor kimenő van. S nem úrnapja? Na, látszik, akkorát fordult a világ ebbe is, mióta nem voltam cseléd. Munkanap kimenő, gondolkodom, miféle hely ez. Úrnapja semmi, csak a dolog.

Kimegyünk akkor. Az ember megy elöl, nagy léptekkel, sietős, olyan ideges. Akkorákat lépik, mint a mesében a világjárós csizmás, pedig nem is olyan nagy ember. Csak inkább fürge és ideges, mint egy pulikutya. Mondja is, hogy sietős. Erősen fáj a talpom még tegnapról, de mit csináljak, menyek utána. Majd lelohad. Mert ugye ez már a kor. Drága édesanyám fiatalkorába hányszor jött bé gyalog a városba eladni, sose rítt. Hozta a kosárba a csirkét, tojást, volt, hogy még zöldséget is. Felkötte a hátára, s ment, ha nem kapott szekeret. Jött, megaludt, s másnap vissza. De már az embernek itt fáj, ott fáj, hol zsibbad a jobb karom, hol a bal fülem zúg, ami ugye meg is lett, mert az hozza a rossz hírt, hol aztán nem látok béfűzni, hogy varrjak, hol meg a budán kell üljek egy órát. S egy fogam is kitörött hátul tavaly karácsonkor a sült malacba. Elment a fiatalság, nincs mit csinálni, el lett prédálva a semmire. Arra a rongy emberre. Te csináltad magadnak, te rossz Kali. Most már mindennap van valami póstai levél az embernek a testiből, el ne felejtse, hogy vénül.

A gazda szalad elöl, s csak kiált vissza, hogy szedje a lábát, nénike, mert délre se érünk ki, s nekem jő a trágya.

Akkor veszi el a pakkomat, s mondja, csak szaporázzam. Ki látott már ilyet, cselédnek viszi a pakkját a gazdája. Nem kérdi, csak kiveszi a kezemből. Az igaz, jól fel vagyok pakolva. Amit Biri kűd az emberemnek, mert nem mertem otthagyni. Még azt a négy taneszli diót is minek hozom otthonról. Eladom majd a piacon. Hogy szerettem volna a diót kicsi koromba. De sose adták. Vitték bé a városba eladni, kellett a malacra minden bani. Na, már le vagyok szokva a dióról. S csak viszem bé a városba én is, mint édesanyám. Az ember mindég gondolja, nem helyesen csinálják a szülők, fukarak, szigorúk. Aztán maga is csak úgy csinálja. Ez van a vérben. Mert diót azt én se eszek.

Ott szalad előttem a gazda. De hiába hogy már megnéztem ezt a férfit, nem lehet azon látni semmit vagy eligazodni. Csakhogy ő se a szobába tölti az időt, az már látszik, mert olyan jó barna, mint egy földtúró. Nem jár csizmába, mint a parasztféle, inge is városi, kalapot se hord, csak bajuszot, jó sárga az orra alatt, mert cigerettás, most is szíja. Hogy rendes vagy pökhendi, vagy hogy ez is olyan durva, mint a kender, nem lehet meglátni. Az majd elválik, mikor az ember már egy fedél alatt lesz, ott aztán mindenik férfi arcáról lehull a keszkenyő. Mert az utcán minden férfi, mint az arkangyal. Szép is, kedves is. Aztán otthon! Meg a kocsmába! Meg a setétbe! Mint a disznyó. De már nem félek én senki férfitól. Kezet emel, rögtön lépek elfele. Csak szemtelenkedni ne akarjon. Majd meglássuk, milyen az asszonya is. Nem lehet valami rendesféle, ha az urát küldi cselédfogni. Mert az ilyennek lusta asszonya van. A cselédet az asszony kell fogja, ha nem hóstáti az illető. Hóstátinál a férfi fogja.

Mert akkor megint cseléd leszek, ugye. Leszek, mert mostan mondom a mesémet. Mint leányka koromba, megint kapom vissza a fiatalságomat. Mert az ember kétszer születik. S ha akar, háromszor. Csakhogy akkor még vót a remény nekem, hogy majd valakit kapok, szépen felkontyolnak, lesznek kis pulyák, egy vagy kettő, nem több, isten őrizzen. Most is kontyos vagyok s maradok. Nem mint az a Mihók néni, Juci. Milyen Juci vót az ura előtt, nem emlékszek. Gyelek. Vagy Gyalak. Gyalak Juci. Hogy mit csináltak azzal? Levágták bosszúból a haját neki. Milyen piszkos a falu. Mert az a szegény asszony elszaladt az urától, de megfogták, vitték vissza. Az ura meg kidobta. Csak elébb levágta a haját. Na, aztán az asszony úgy is járt, fedetlen fővel. Rövid hajjal. Erős asszony volt, hogy ilyet csinált. Mert olyan asszony nincs a faluba, hogy rövid hajjal járjon. Vagy van neki hosszú haja, hogy a szoknya alját veri béfonva pántlikával, vagy nem látszódik a kontya a kendő alatt. Ottan élt kint, a Pandúr-kút felé egymaga. De nem sokat maradt az az asszony, mert kiverték. Addig beszélték, szekálták, pingálták a kerítésit disznósággal, kellett neki menni kifele. Bément a városba, eltűnt, mint a fing. Ezt mondták.

Na, akkor kiérünk a Békásba a gazdával. Itten csak a kertek vannak, hóstáti fődek s elszórva egy ház, kettő. Mind kicsi, mert a hóstáti a fődet nézi, s nem a nagy házat. Minek nekije a nagy ház? Nem kell abba táncolni. A főd legyen nagy, hogy élni tudjon. Mint én, a buta, néztem mind a nagy házakat. Látom, egyszer egy nagy kerítés mellett megyünk, bé se lehet látni, sűrűn bé van lécelve. Akkor bémegyünk oda.

A kerítés mellett bévül tiszta krisztustövisbokor, hogy ne lehessen béugrálni, s ha a tolvaj bémászna, kapja a seggibe. Eléfut egy nagy pettyes kutya, nyalja a gazdát, ugrál. A gazda csak reánéz, s a kutya csendesedik. Elhagyjuk a bokrokat. Akkor már bent vagyunk a kertbe, kulcsra csukja a kaput. Itten úgy szokás. Na, a fene megette, ha kulcsra kell csukni.

Jézusisten, Szent Antal. Biztos csak az álom játszódik velem, vagy valami varázslat, mint mikor a tündér jő a szegény emberhez. Dörzsölöm a szememet. Nyitom ki. Káprázok még mindég. Mit látok? Csak nem a paradicsomba kötöttem ki, mert meghóttam? Vagy már vén fejemre megbolondultam, s nem vagyok ebbe a világba. Mert itt virág van, míg az ember szeme lát. Mit virág! Rózsa, de milliom! Tiszta szivárványos. Földre szállt szivárvány. Elébb hosszú sor setétveresek, aztán a pirosabbja, lángolóbb, aztán még lágyabbja, aztán már rózsaszín, aztán jő a lila, aztán rengeteg narancssárga, aztán a sárga, s hátul, egész hátul fehér rózsa, de annyi szín, mind másabb a sárga is, veres is, még a fehér is. Egyedül a veresből meg a pirosból annyiféle, azt meg se lehet számolni. Egy sorba mind egy szín, egy magasság. Aztán a szélin futók, rengeteg, olyan drótizére téve. Aztán törpébbek, hátrébb a nagyobbak. Hullámzik, mint mikor a tündérek béviszik az Aranyhajút az országukba, hogy támasszák felfele, mert azelőtt meghótt, s most kap egy új életet a tündérektől. S a szaga milyen lehet!

Csak sajnos a szagát nem érzem. Mert még gyerekkoromba volt nekem egy lázas betegségem, amitől mindég folyt az orrom sokáig, azóta én alig érzek szagot. Csak az ízt, azt érzem, ha elég erős. Főzni szerencsére tudok. De szagot semmit. Hát nem szegény ember az én gazdám, ha ilyen neki a kert. De a gazda szalad át a kerten, nem nézeget semmit. Nekem is kiált hátra, hogy gyűjjék, nénike, dologra, gyün a trágya.

Bémegyünk aztán a házba. Hátul van, egész bent, kőház, nagy lapos, az ember nem tudja, hol az eleje, hol a vége. S mindenhol neki ajtó. Hát belül épp háznak nem mondható. Pedig van minden, konyha s szobák. Inkább valami tudományos termek. Szekrény sorjába, könyv rengeteg a kasztniba, mindenütt cserép, üveg, ilyen-olyan láda felirattal.

Láttam én már férfit egyedül élni, mert volt nekem egy özvegyem, akihez járogattam, s vittem neki enni. Mert milyen a férfi, aki egyedül él. Nem kell azon annyira csodálkozni. Asszony is van, amelyik ilyen, hogy elhagyja magát. Egyszóval na, az az igazság, mindenik férfi mucskos. Utálom is mindeniket, amelyik mucsok. Mert én még tiszta férfit nem láttam. Mert a férfiben annyi mucsokság lakik. Még abba is, amelyiknek van asszonya. Az főleg mucskos. Mert azt az asszony kell takarítsa. Úgy elhagyja magát, mint egy disznyó. Igen ritka, ha nem. Az én drága édesapám, az nem. Azt olyan tisztára csinálta az én édesanyám. Mikor elment hozzája asszonynak, csak addig tűrte, mikor meglett az első gyermek. Aztán édesanyám jól megmondotta neki, de úgy, hogy sodrófával a kezében. Ő nem cselédnek jött. A gagyáját nem hányja a fődre, mert ő kidobja az ólba. Aztán megtanulta. Amit nem tanított meg neki az anyja, azt megtanította az én drága édesanyám. De én cselédnek jöttem, úgyhogy fogod bé a szádat, Kali, s hallgatsz.

Kérdem akkor az úrtól, hol lesz a cseléd helye. Átmegy két szobán, aztán átal a konyhán, s mutatja hova leszek téve. Nagy szoba, három ablaka is megvan, mind jó nagy. Na, lesz mit pucolni, Kali. Szép ágy, rózsás szekrény kifaragva, asztal, mosdóasztal, kanna. Még az ágy mellett lámpa is van. Mondom neki, ez nem a cseléd helye. Azt mondja, itt fog alunni, nénike. Mondom, én majd a konyhán a ládán alszok. Erre odapöki, hogy ne szemtelenkedjek már az első napomon, mert ő azt nem tűri. Őneki senki nem hál a konyhába. Ez nem olyan ház.

Látszik, tótágast áll a világ. Már senki nem tudja, hol a cseléd helye, mi a dóga. Úgy meg lett mindenkinek zavarva a feje, mióta az urak le vannak döntve s ki vannak semmizve, s mind kommunizmus van, s a nép uralkodik. Hát honnat tudja a nép, hogy kelljen uralkodni?

Aztán főzni kell, mondja, vacsorára. Nem evett egy jó meleg ételt mióta. Kamra, mint a táncterem, akkora. Egy kosár ződség van, s zsír, szalonna, kolbász, amennyi kell. Mikor megvan a főzés, megyek trágyálni, mondja. Kell hányjuk le a ganyét a szekérről, amit hord neki egy gazda, amelyik többször is fordul a szekerével. Aztán vacsorál. A ház megett van neki béfedett lugasféle, ottan eszik. Azt mondja, üljek s egyek vele. Mondom, drága úr, a cseléd nem ül, hogy egyen. Ő nem azért fogott cselédet, hogy mindég egyedül egyék. Ő evett eleget egyedül életibe. Itt ez a rend. Oda kell üljek. Hát mit csináljak. Odaülök, de azért a torkomba a guvacs, s zabszem ugye meg a hátuljamba.

Szót se mond, hogy milyen a fuszulykaleves. Pedig igyekeztem én. Van ilyen férfi. Nem mond az semmit az ételre. Az én kutya uram úgy mondta: a jó étel magát dicséri. Azt nem kell dicsérgetni. Kérdem, aztán holnap mit akar kosztolni. Holnap piac, megyek árulni Kisasszonynapra. Az a katolikusoknak nagy ünnep, várják a kisasszony jelenésit, a Szűz Máriáét. Ő nem vallásos, de ilyenkor jól lehet árulni, úgyhogy kint fogok állni a piacon. Jaj, be szeretem én a nagypiacot, Istenem! Ünnepkor. Hát nem is cseléd leszek én, hanem gazda egyenesen!

A katolikus asszonyoknak, nőknek ilyenkor nem is szabadott dolgozni, nálunk is a faluba nem dolgoztak. Mert mi ott fele-fele vagyunk a vallásba. Csak már az ilyesmit nemigen tartják, hogy nem mennek munkába. Hát főleg aki gyárba dolgozik, s földje van, vagy állata, kell dolgozzon.

– S a románoknak is ünnep – mondja a gazda.

Tudok-e én románul, kérdi, mert a széki nemigen tud. Tanultam az iskolába, felelem, s tudok számolni s alkudni, ne féljen.

Biza én szeretem az árulást.

S akkor a főzés holnapra hogy legyen. Ha maradt, délre megeszi a fuszulykám, ha meg nem, majd estére csinálok valamit, ha meg vagyok jőve.

– Hogy is híjnak, Kali? – kérdi akkor.

– Hát honnat tetszik az úrnak tudni, hogy Kali a nevem?

Ne mondjam neki, hogy úr. Se, hogy gazda. Mondjam neki, Vilmos.

– Kali, azt mit tesz? – kérdi.

– Hát honnét tudja, hogy én vagyok a Szabó Ződ Kali?

– Na még Ződ is – teszi hozza. – Hát mert meg tetszett állani a konyha közepin csípőre tett kézzel, hogy na most, Kali, mit főzzél, mert a gazda nem fog segítni. Ebből gondoltam, hogy Kali tetszik lenni.

Kérdem aztán, hogy kell a szobákban dolgozni. Hogy értem, kérdi. Hát hogy takarítani. Hát ott egy, hogy nem kell, kettő, hogy majd mutassa. Akkor megyen, készíti elé a holnapi piacot. Megyek én is, mondom, hogy tudjam, mit kell árulni. Aztán levágjuk a rengeteg gyönyörű rózsát s kardvirágot, béhordjuk a verembe. Én semmit nem vághatok, nem engedi.

Aztán már setét van, mikor fekszek le. Mosdok jó nagyot, szappanyt is kapok, biztos még illatos is, mert fehér, nem szürke, mint a mosószappany. Húzom fel az ágynéműt, mert itt az is van. Tükrös paplany, nagy tollpárna, kispárna, minden. Jó magas ágy. Tudok majd ebbe aludni, gondolkozok? Nem vagyok én ilyesmihez szokva. Aztán csak béfekszek, hideg, mint a harmat az ember talpának.

De míg élek, nem felejtem azt az örömöt a testembe. Úgy kinyújtozkodok, mint a kandúr macska, mikor kinyalta a téfeles csuprot, s fekszek nyitott szemmel, mert olyan jó nekem itt. Jaj, biza felvitte az Isten a dolgomat! S még nem is akaródzik aludni, csak a jó érzést tartani az emberbe. Mert mostan nekem nem fáj semmi, se talp, se derék, se a csípő. Na, Kali, megfogtad az Isten lábát mint cseléd: tükrös paplany, hímzett párna. Aztán úgy alszok, mint a téli medve. Ilyen jó alvásom nem is volt leány korom óta. Mikor reggel megébredek, már minden madár vígan fent van.

Nagyon megszégyelltem magam, mikor hajnalba a gazda már a kertben hordja a vizet. Én meg később kelek fel. Kérdezem is tőle aztán, hogy hánykor kel az úr. Mondja, ne urazzam. Akkor úgy fogom neki mondani, mint otthon, kend. Mondja, hogy míg tart a virágzás, ő már négy órakor locsol, mert a fiatalabbját öntözni kell. Fél négykor is. Nagy a kert, hajnalban kell. A virág megszívja magát, és akkor napközben dolgozik. Ilyet se hallottam még. Már hogy a dolgozást. Csak a mesében van a rózsa, melyik bénövi a gonosz embert, s nem hagyja kimenni belőle. De jövőben más lesz, már hegeszti az öntözőrendszert, csak nyissa a csapot, s nem kell többet hordja a vizet.

A kéziszekeret jól megrakja nekem, nem hagyja, hogy csináljam, mert csak egy kestyűje van. Hozom, terítem le vizes ruhával. Aztán a púpos szekér virágok mellé ad nekem egy papirost, amit ő írt. Úgy mondja: eredetigazolás. Ha valaki kérdezné, honnét van a virágom. S rajta van az ő neve. Hogy nem lopott, kell bizonyítani. Kérdem, már ez is kell? Ha az ember kiáll a piacra három tojással, hogy igazolás? Mondja dühösen, hogy ez egy, nem három tojás, hanem hatszáz szál vágott nemes tearózsa, kettő pedig, hogy itt ő igazolja a kézjegyével, hogy én ezt nem loptam, három pedig, hogy ez a békási kertből való. S nem másikból. Mert itten az emberek tudják, mi a békási varázsló kertje. Többet nem is mond, mikor kérdem, miféle varázsló. Csak hogy eriggyek, ne mind szájaljak, dolgomra menjek.

Korán reggel már ott állok a piacon. Szépen legurultam a kissszekérrel a békási dombon, fél óra, s lent vagyok. Megváltom a jegyet, ej, be drága s be sokan vagynak! Látok egy széki tojást, fordítja el a fejit, nem akar meglátni. Felszegből való, Pej néninek a leánya, annak, aki igen fehérszőke volt, s nem akarta senki elvenni. Pej Nusi. S az ura is olyan volt, egy leány nem akart ahhoz menni, mert a fél pofája veres volt születésétől, megcsapta az apja az anyját, mikor még a hasában volt a gyermek, úgy mondták, azért lett veres a gyermeknek a fél feje. Aztán a tejszőkének meg a veres képűnek lett sok szép gyermek, mindegyik tiszta normális. Na, ottan van az a leány, árul. Azért híjják széki tojásnak, mert a széki olyan szegény, hogy elhúzza a tojást a szájától, s inkább jő bé, s elárulja, nem eszi meg. Mi is örökké hordtuk el a piacra.

Én a virágosok fertályába megyek, asztalt nem váltok, az drága, a gazda se mondta, hogy váltsak. Szépen rakom ki a terítőre lábhoz, szín szerint. Egynek sincs olyan rózsája, mint nekem. Van, melyik elnyílottat hoz, másik tiszta bimbót, semmit nem mutat az olyan virág, lehet, nem is fog nyílni. A gazda nekem tudja, hogy kell vágni, pont jó. Jőnek is hozzám, gyűlnek, nézik. Hogy nem-e a békási kertből való? Mondom, s ha oda? Mit tudom én azt, mit jelen az ők szájukból. Hogy adom, kérdi. Jaj, hogy szeretek én a pénzről beszélgetni. Kezdem fentről, mondom, tíz lejért szálja, pedig a gazda ötöt mondott, legfennebb hatot. Kipróbálom a tízet. Öt szál már csak negyvenöt, tessék, pofteste domna, hét meg csak hatvan lej, s így felfele. Számolni, azt tudok. Mondta is nekem édesapa, mikor látta, hogy bánok a pénzzel, mert még kislány voltam, s mentünk Bonchidára árulni a tojást:

– Te, Kali – mert az édesanyám is Kali –, te nem azzal a zsidóval csináltad meg ezt a gyereket? Mert ennek zsidó a vére.

Mikor kijöttem a világra drága édesanyámból, s hozták a jövendőmondó asszonyt, amit nem szabadott volna, a pap bácsi tiltotta, de csak hozták keresztelés előtt, azt jósolta nekem: rossz élete lesz, de nagy pénz csapódik a kezibe. A rossz életet már kaptam, csak a nagy pénzt nem kaptam. Lehet, Rebi néni a mái napra gondolt. Mert most nem kicsi a pénz, mit a szoknyám elejibe teszek.

A kicsi diómat is eladom a virág mellett. Még dél sincs, s egy szál virág nem sok, annyi sincs nekem. Mind el van adva! Meg se kérdtem a gazdától, vegyek valamit a piacon, mi kelljen neki. Nem merek semmit a saját fejemtől csinálni, még csak a második napom. Veszek egy zsemlyét, s a magaméból eszek a piac mellett egy olyan kocsmafélébe egy vékony ludaskását, s megyek gazdámhoz.

Felérek a kertbe az üres szekérrel, hát kell lépkedni ahhoz nem kicsit, mert messzire van a város szélin. Megyek bé, csak az a fene nagy ronda pettyes kutya szalad, a gazda sehol. Ki látott már pettyes kutyát. Nézek hátra, ottan sincs. Lépek a házba, aluszik. Megette a fuszulykalevest a konyhába, még tüzet se gyújtott. Kenyér az asztalon, tángyér, minden. Férfi. Az ember csak bé kell nézzen a konyhába, s lássa rögtön, hogy férfi lakik ottan. Csendbe vagyok. Nem telik belé fél óra, mocorog, hallom. Pedig messze van, a ház másik végibe. De nekem jó a fülem.

Kiülünk az asztalhoz, hozza a könyveit, számoljuk a pénzt. Félretettem, amit a dióért kaptam. Akkor számolom lefele neki a pénzt. Dicsér s nagyon csodálkozik. Kérdezi, mennyiért adtam. Hát mondom, szépen alkudtam, tízről kezdtem, s ki többet vett, adtam olcsóbban. Lerontom az üzletit! Mondom neki: inkább megcsinálom. Az emberek megbecsülik a drága holmit. Ad belőle száz lejt. Mondom, majd mikor adja ki a heti bért. Vegyem el, erősködik. Látszik, nem fukar. Kérdem, venni lehetett volna mit. Mondja, hogy ő meg van beszélve gazdákkal lejjebb az oldalba, akinek van állat s minden, Butyka gazda. Hordják a tejet, tojást, zöldséget. Majd kiismerem magam a vásárlással náluk, én dolgom lesz. S egy héten egyszer egy tyúk vagy csirke, de azt mindég mástól veszi. De csak akkor vesz, ha van ki főzzön. Jött neki édesanya eddig, vagy hozott enni, vagy itten főzött. Kenyeret nem sütnek a hóstátik, azt a bótból hozza mindég, hetente egyszer vagy kétszer. Zöldsége nincs, ő nem csinálja, ami van, az kísérletes, nem szabad szedni. Egyáltalában a kertből semmit a világon nem szabad szedni, csak ha ő mondja! Ez a törvény itten. Megszegem, repülök. Majd kitanulom, mert nekem lesz a dolgom, hogy egyezkedjek a szerzéssel.

Kérdem, mi legyen a koszt mára. Ilyet sose kérdjek, ő nem ért hozzá, mondja mérgesen. Asszonydolog. Akkor megyek bé, s gyúrok egy jó tésztát, túróval, szalonnával. S egy jó pityókaleves is lesz. Kérdem, van neki oldalas, már kicsit ki van száradva, kicsepegett a zsírja, főzhetem beléje. Azt mondja, még egyszer kérdek tőle valami konyhait, elcsap. Őt azzal ne idegesítsem. Asszonydolog, megmondta. Egyet mond: legyen mindég jóféle tészta. Tudok-e sütni, kérdi. Hát ha egy széki asszony már sütni se tud, kezdem, mert nekünk az az egy büszkeségünk van, hogy sütni tudunk. De akkor rám vág, hogy ha még egyszer mondom ezt a cselédféle mondókát, hogy mit nem tud egy széki asszony, akkor lesz kapsz! Na, kérdem: milyen tésztát. Mindegy az neki, csak cukros legyen. Jó édes.

Vacsoránál megint odaültet. Nem tudom megszokni az ilyesmit. Nem is esik jól az étel, hogy a gazdával egyek. Van hely a beliben, látom már. Sovány a gazda, de úgy eszik, mint három. Az ilyen idegesfélék mind soványak. Mondja aztán, mikor pipára gyújt, hogy kér egy jó mentateát vagy hársat, van neki szedve staniclibe. Kezd beszélgetni, még mindég ültet maga mellett. Na, már tisztára úriasszony lettél, Kali. Ülsz s beszélgetsz, mint az urak. Kérdem, akkor magamról mondjak, azt kívánja-e, hogy honnét jöttem s mint. Feleli, nem kell, ki tudja ő azt maga is találni. A kontyomból. Mert özvegyasszony nem vagyok, az meglátszik, mert nem vagyok elég szomorú s feketébe se járok. Hát felelem:

– Biza sajnos nem vagyok özvegyasszony – s kacagunk. – Elhattam az uram, rossz ember volt.

Megmondom, ahogy van. Mit takargassam. Nincsen olyan messzire Szék, hogy ne hallatszódjon fel a Békásba az ember híre. Már a községbe is mindenki meghallotta, gondolom, hogy Ződ Kali kurva lett. Már szombaton a templomba is meg lesz mondva, hogy a rossz asszonynak mi a sorsa.

S mit csinálok tovább az életemmel, kérdi. Hogyhogy mit. Hát szolgálok.

Akkor ülünk egy kicsit csendbe, csak hörböli a teát. Mondom neki, én egész életembe szolgáltam, én mást nem is tudok. Na, csak ne kezdjek panaszolni, mert ő azt nem tudja hallgatni. Mondom, én nem panaszoltam egy szóval se, csak feleltem a kérdésire. Hát a szolgaság az nem panasz, hanem az úgy van.

S hát a gazda mit csinál, kérdem tőle. Ő is szolgál, mondja. Hát ő kit szolgál, kérdem. Ő a rózsáját. Én meg a gazdámat, felelem.

Tudja a nótát, „Az én rózsám csalfa volt, de az ura kancsal volt, Nem nézett a seggire”, s kezdi is már fújni. Mondom neki, mi ezt nem ilyen csúful énekeljük. Én tudok-e nótákat, kérdi. Tudok, mondom. Mert én olyan széki asszonyt s embert még nem láttam, ki ne tudott volna. Tudok én nótát s mesét. Nekünk ez az egy büszkeségünk van.

– Kend szereti a mesét? – kérdem. Mert rég nem meséltem egy jót.

Úgy mondom neki, mint odahaza a férfiembernek. Mert én a Vilmost nem tudom. Ő mondja, Kali, én mondom, kend. Mondja akkor, ő nem szolgál senkit, csak viccből beszélt úgy. Ő a maga ura. Ő uralja a természetet. Így mondja épp. Hát énszerintem mindenki szolgál, még olyat nem hallottam, hogy az ember uralja.

Látszik azért, hogy nem paraszti származás a gazda. Parasztember, földtúró nem ül, míg világosság van, vacsorálni s beszélgetni. S még a hóstáti se. Ha már nem lát künt, csak akkor jő bé s kezd enni. S aztán mindjárt feküszik is le. Tele lett a has, gyorsan jő az álom. Már ha tele lett, mert ugye nem mindég úgy van.

Míg világ van, még kimenyen dolgozni, mondja. De nem dolgozik, látom én, csak nézgel. Sétál a rózsák közt, fogja a rózsa fejit, nézi. Hát ez is munka, kérdem magamba, mert tőle nem merem. Holnaptól, ha jó idő lesz, kezdi a legnagyobb munkát. Mit kell csinálni, kérdem. Majd meglátom, kell lesz a segítség. Én is elvégzem a konyhát, szépen rakok el mindent. Teszem a tejet alunni. Menyek ki hozzá, kérdem, lehet-e nekem itt segíteni. Épp keni bé valami kék vízzel a rózsákat. De nem mindegyiket, csak egyiket-másikat. S amelyik még bimbós, azt. Tartom neki a vedret azzal a kék micsodával.

Na, akkor mit mesélek, kérdi. Hát milyet szeret, kérdem. Milyet tudok, kérdi.

– Mindenfélét. Tudok csípőset, tudok igazat, aztán legenda mesét, szomorút, ördögöset, szerelmeset, tudok a házasságról csúfat, aztán Mátyás királlyal, az Aranyhajúval, Burkus királlyal, s igaz mesét, mi Széken esett. Igaz történelmeket. Milyet akar? Mi kendnek a nótája, én azt húzom.

Én mondjam. Akkor mesélek az ördögről, aki megpróbálta a legényeket. Mert az ördög látta, hogy milyen szép leányhoz járogatnak a legények, s megpróbálta őket, hogy a jobb legényt adja ahhoz a jó leányhoz. Csakhogy a végin kiderült, hogy mindegyik legény semmirevaló. Mikor szombat este az ördög leoltotta nekik a világot, hogy a pitvarba se sütött bé a hold, s jó vastag setét lett, mindegyik felpróbálta a leányt. Hát ez a mese nem a legényekről szól, hanem a leányról, mondja a gazda, hogy fel lehetett próbálni. Mert rossz leány vót az, hagyta. De nem mondtam még el egészen, ne siessen úgy kend a végivel! Hát milyen mese az, amelyik kurta. Mert az a legény mind csak a setétet várta. Hanem a leány békente a változóját a lábaköziben poronddal s hamuval, jól összekeverve, s tett hozzája a patikából fekete tintát, hogy jól fogjon. S a fiú csak keresgélt, nyúlt mind a változójába, s akkor mondotta neki leány, hogy „jaj, megy az orcádon egy pók!”. A fiú egyből lesuhintotta a pókot a kezivel, de a leány mondta, „nem ott, a másik fele, nem ott, a homlokodon”. Na, érti kend, mind esszevissza tapodta a kezivel az a fiú az orcáját. Akkor a leány felkiált, hogy valami mozgást hall bentről, mert meg volt beszélve a testvérivel, hogy izegjen, mikor ő mondja: „Jaj!” S akkor az ördög feloltotta a villanyt, a legény meg elszaladt. Na, vakarhatta odahaza a pofáját mindegyik, mert olyan fekete volt, hogy még harmadnapra se jött le a tinta róla, pedig szappannyal is mosta. S egy se tudta a leányt felpróbálni, mert az nem hatta magát. Az ördög megcsalta a legényeket, de a leányt bé nem csapta egy se.

De jól nevet a mesémen.

– Kali néni – mondja nekem akkor a gazda –, hát maga nem kicsit utálja a férfinemet, igaz-e.

– Hát ha nem is épp utálom, de tisztára leköpöm. Mert én még életembe nem láttam egy rendes férfiembert se.

– S akkor az a leányka szűz maradt? – kérdi a gazda.

– Dehogy maradt, megkapta az a királyfit, majd hónap elmondom kendnek.

Hát így viccelkedünk mi, s kenjük a kék vizet a virágra mind. Akkor mondom neki, hogy de azért nálunk igen sok leány mégis felpróbálta a fiút még esküvő előtt, aztán meg is látszódott az eredmény, mert igen kurta volt a szoknya elöl, s hosszú hátul. Akkor már nem lehetett olyan díszes esküvőt s nagy hacacárit csinálni, amikor túlságosan meglátszódott a szerelem. Csak csendesen kellett összemenjenek.

Mindég így mesélek a gazdának, végre van, ki hallgassa. Mesélek egyet s hallgatunk egyet. Hallgatjuk a rózsákat, így mondja a gazda. Az az ő meséje biza. A csend. Sokat mind hallgat a gazda. Lehet, attól olyan ideges. Hogy ő nem tud úgy mesélni.

Másodnap reggel a gazda megint előttem van felkelve. Hű, mit az istennyilát tudjak csinálni, hogy én keljek elébb? Kérdem tőle, van-e csergőórája neki, hogy fel tudjam magamat kelteni. Minek, kérdi. Hát szégyen, hogy a cseléd még alszik, a gazda meg már dolgozik. Majd ő felkelt engem, mondja. Csak nem egyezünk, hogy legyen ez a kelés. Akkor szépen kezd felmenni a nap, reggeledik. Kérdi a gazda, a dolgom hogy van. Hát ahogy parancsolja. Ő nem úr, hogy parancsoljon! Szokjak már le erről. Akkor megyek ki véle a kertbe. Szörnyű, mit csinált ott! Mikor nézem, elfutja a szememet a könny. Kérdi, mi lelt. Mondom, hát mit tett a gazda?

– Mit haragudott úgy meg erre a sok gyönyörűségre, hogy tönkretette? – kérdem tőle.

Ej, de nevet rajtam. Fogja a hasát.

– Maga sose látott szexuális úton való keresztezést, Kali? Hát ez olyan. Mint mikor a bika ugrik reá a tehénre.

Nem értem én, mit beszél. Hogy mi ugrik. Azt csinálja ő mostan. Pászítja össze a rózsát. Egyiknek teljesen kitépi a sziromjait, mint egy vadállat, mint akiben semmi érzés a szép dolog iránt. A virág ott áll csupaszan. Akkor egy másiknak is kitépi. Valamit leszed az egyikről, s ecsettel keni reá a másikra, s aztán valami sipkát húz arra, amit békent, papírsipkát. Egész álló nap csinálja. A szirmot rakja talicskába s aztán hordóba. Így csinálja az új fajtákat. Mind más színeket vesz, s keveri. Mondom, nekünk is volt rózsa a kertbe még a szülői háznál, a kapura fel volt futva. De sose csináltunk ilyet. Megint úgy kacag. Azt az emberek nem is szokták csinálni, amit ő. Ő azt csinálja most, amit a természet szokott, az apát és az anyát párosítja. Na, szót se értek. Csak hordom neki a szirmot, s adom a kezibe a tálat s papiros sipkákat, amit mind rak a virágra. Minden virág mellé tűz papirost, rajta írás, számok, betűk, nem lehet megérteni, mit írt reá. Aztán egy könyvvel még megyen végig a soron, s ellenőriz. A gyönyörű kertbe legalább tíz sort tönkretesz első nap. Számolom, mondom, ebből lett volna ezer lej. Vagy kétezer. Feleli akkor, majd megértem. Ha megmaradok nála, tudni fogom.

Még egy héten át ezt csinálja. A kertnek a jó felit így megcsinálja. Mint az indián könyvekbe, mikor megskalpolják az embert. Lenyúzzák az ellenség fejin a bőrt. Asszony nem volna képes ilyesmit csinálni a gyönyörű virágaival.

Nekem háromnaponként kell menni a piacra virággal, amit meghagy. De nem a legszebbet. A legszebbet széjjeltépi. Ami nem tetszik neki vagy hibás, azt kell eladjam. S az is milyen csudálatos, meg vannak érte a piacon bolondulva. Van, amelyik kérdi, mikor megyek megint, s miket hozzak neki. Egyik-másikával meg is egyezek, hogy tíz szál fehér, tíz szál sárga, vagy egy férfival, ki vörösből kér huszonkettőt. Gondolom, annyi éves neki a babája.

Amíg van virág, igen szép nekem itten. Aztán megyünk bé a télbe. Már gondolom, világítás után ki fog tenni.

Meg vagyok itt szokva, harmadik hónapja vagyok a gazdánál. Főzök, mosok, rendezek utána, s hordtam novemberig a virágot a piacra. Veszem neki, amit kell, s mikor úgy van, a keze alá dolgozok. Egy hónap is megvolt, mire mindent a szekrényekbe bétettem, mosva, vasalva, kijavítva. Egy férfi úgy hányja le mindég magáról a ruhát, semmit nem törődik. Azt se lássa, ha tiszta neki s rendes a ruha. A gazda nem tesz ki télre, mert attól meg voltam ijedve, mert télen nem kell úgy a cseléd, nincs fődmunka, az állat is csak jármolva, őrizni nem kell. Itt a gazdánál nincs se tél, se tavasz, se nyár, ahogy látom, mindég egy minden, annyi itt a dolog. A gazdának bent a házba sok a munka télidőben, csak engem nem hagy dolgozni egymagamba. Mert csak a házimunkát szabad nekem egyedül. Ami afféle kerti dolog, azt úgy őrzi, mint Krisztus koporsóját. Olvas, ír, mindég rakja a magokat, hogy mi szerint, csak ő tudhassa, s a rengeteg cserép a melegítővillany alatt, több emelet.

Csak mikor már béértek a magok a rózsán, akkor hagyta, hogy vessek én is vele. Annyi ezer cserépbe, hogy meg se lehet azt számolni. S akkor megint kellett rakni rá a papirosokat. Hordtuk mind a házba s az üveges házba hátulra.

Nekem inkább csak az isztovátám hiányzik úgy esténkint, hogy kicsit szőjek, mert azzal úgy meg voltam szokva, azt nem bánta az a rossz ember, mert a vászon hozta neki a pénzt, amit ő mindég elszedett. Olvasni nem szabadott soha, s ha jöttek az asszonyok, s meséltem, a mesét is szerette megbolydítani. Mert annak a rossz embernek a volt jó, ha más örömit leronthassa. Aztán mind elmaradoztak tőlem az asszonyok, inkább engem híttak magukhoz, nem állták az uramat. Itt a gazdánál van biza jó sok könyv, két kasztni is. Egyikbe vannak az olyasmi könyvek, amiket ő olvas, tanulmányosak, másikba vannak szép könyvek, irodalmak, történelmek, verseskönyvek. Abból vehetek én is, nem bánja. Csakhogy nemigen látok, szaladnak össze a betűk a szemem előtt, mint mikor vizes az ember szeme. Egy nap gondolom, felpróbálom a gazda szemüvegit, otthagyta az asztalon, mikor írt a könyvibe. Hát teremtő atyám, még iskolás gyermekkoromba se láttam ilyen tisztán. Fogom a könyvet, olvasok, minden, mint a legtisztább patakban.

Akkor kérdem:

– Hol vette kend ezt a jó okulárit, mert ez nekem igen tiszta képet csinál a szemem előtt.

Mondja, azt még úgy hozta Debrecenből a régi időbe, azt nem adhassa. De van neki egy másik, azt próbáljam. Na, az is igen jó reám, nem olyan tűhegyes, mint a másik, de azért szépen ki tudom venni a betűket s tudom fűzni a cérnát is, ha kell. Aztán ha nem mesélek nekije, vagy a gazda el van menve, akkor a sok könyvet olvasom. A gazda meneget sokat elfele, hol vadászik, hol meg labdázni. Futballozni. Olyan mocskos ruhát hoz onnét, hogy két napig áztatom a drága szappanos lébe, míg kijő. Meg eljárogat barátkozni, vendéglőbe, itt városba úgy szokás. Nem a házakba mennek, hanem a városi vendéglőkbe találkozgatnak. Én meg égetem a villanyt, nem bánja. Félek is egyedül kicsit, ekkora fene nagy kert, nemigen van senki a közelünkbe, csak lejjebb egy gazda, de ha kiáltanák, se hallja senki. Az a pettyes kutya nem jó semmire, csak mind nyalja az embert. Fajtakutya, úri, nem csinál az semmit.

A gazda igen jó, nem bán semmit. Sose mondja, spóroljak, vagy hogy villanyt ne égessek, vagy hogy mennyi szappanyt mosok el. S az édes tésztát imádja. Minden másnap kell süssek, mert elfogy egy nagy tepsivel. Csak a kerttel kell vigyázzak nagyon. Hogy ott ne csináljak bajt. Ne öntsek rossz helyré szappanyos vizet. Annak megvan a maga gödre, hogy hová. Itt a gazda úgy vigyáz a fődre, mint Filep János bá, az édesapa a szűzleányára, Borkára. Hogy megjárta az is.

Énnekem most nem parancsol aztán senki. Pedig cseléd vagyok, heti bérbe. Na, lássa kend, rossz ember, ott az a rossz széki ember a nagy házában? Lássa, hogy él most Ződ Kali, vígan? Ha tetszik, olvassa a könyvet, ha tetszik, mos, ha tetszik, még a derekát is pihentesse délután, mikor a gazda aluszik s csendbe kell lenni. Mit mondott kend? Református nem feküszik napközben az ágyába, még ha beteg is. Hát a Krisztust nem szeretheti, aki feküszik? Hát a Krisztus az olyan emberért nem halt meg, aki feküszik, mert ki van a teste s a szeme neki fáradva? Hát az a Krisztus épp minden emberért meghalt. Még a lustáért is! Azért még direkt jobban is. Mert a rossz emberért jobban, mert az reá van szorulva nagyon a Krisztusra. S mikor csizmával rúg az asszonba, az tetszik a Krisztusnak, rongy ember, hogy rúgna seggbe az ördög.

Mert én már itten mindjárt gazdáné kezdek lenni! Csinálok minden szép házidógot. Jaj, be szeretem, ha szép nekem a ház. Nem azért, hogy enyém legyen, csak szép tiszta, rendes.

Meg én aztán annyit mosok! De annyit, amennyit épp akarok. Az nekem a vigasztalásom az egész életembe. Jaj, be szeretek mosni! Nem is mosni szeretek én olyan nagyon, azt se bánom, jó, mikor az ember fogja csütörtök reggel, s teszi bé a ruhát a kádakba, egy napig áznak. Mert itt kád se volt énelőttem, én mondtam meg a gazdának, hogy vegyen. Addig hordta valahová a ruhát, valaki mosta neki pénzért, lejjebb egy leánka. Miféle dolog az, kivinni a szennyest a házból? Csak a férfi csinál ilyet. Vagy az édesanyjához vitte, aki az állomás mellett lakik. Akkor vettünk két szép kádat, igazi pléhkádat. Már úgy mondom, vettünk, egy a fedél s egy a munka. Mert pénteken van a mosás, úgy volt mindég a szokás, hát most is úgy csinálom, bé van téve csütörtökön, s egy napot áztassuk. De amitől legboldogabb a szívem, az a terítés. Jaj, be szeretem. Teszi az ember a kötélre a ruhát, mert a hátsó háznál van kötél a diófák közt. A gazda csipiszt is vett, na, arra rácsipiszelek, úgy leng a szélben, s a finom mosószappanyszag, amit én annyira szeretek. Csak épp az a baj, hogy nem érzem. Én biza lehúzom minden két héten az ágynéműt, itt olyan uraság van. Én mosom, én kezem veres tőle, de szeretem azt a jó keménységét. Hát ez a jó élet. Fekszek bele a jó finom ágyba. Aztán ha esik, viszem az istállóba, ahol nincsen állat, csak úgy hívjuk. Ott télen a gazda a virágaival dolgozik. Nekem is van öt jó kötelem, amin szárítsuk a ruhafélét. A gazda kap minden másodnap váltóinget, bár inkább csórén szeret dolgozni a kertbe, ha nincs hideg. Mert ha ruhába van, az mind olyan véres lesz. Mert ugye a rózsával dógozik. Van neki kestyűje, de mind véres a keze, a kara s a lábaszára is. Na, hát aztán azt jó ki kell mindég mosni. Mondja a gazda, vigyem fel a padra a ruhát száradni vagy tegyem télen a pincébe, mert van neki jó pince, száraz. Dehogy teszem! Nem szeretem én az olyasmit.

– Mi szemetünk, mi mocskunk, maradjon csak itten köztünk. Úgy jó a ruhának, ha miköztünk van. S a tisztának is. Mi mucskunk, mi kell nézzük, mi kell tisztítsuk. Én így szeretem.

S hagyja, hogy fűtsek amennyit akarok. Itt van téve kályha minden szobába. Van, ahol nem tesznek, hogy ne legyen piszok. De itt tesz a gazda, mert kell a meleg, azt mondja. A virágnak is, ami bent van. Méri is mindenhol, ahová cserép van téve, hogy hány fok van neki. Nekem is meg kellett tanulni. Mert a szoba ilyenkor úgy meg van rakva emeletes polcokkal, s azon mind a rengeteg virágcserép. Van nekünk annyi fa s levél, amit kellett összegereblyézzek. Már november elejin hirtelenjébe nagy hideg lett. Annyit fűtök, amennyit csak akarok!

Csak mindég küld el szerdán s pénteken. Ez nem tetszik. Van, hogy kedden. Akkor nekije jő a szeretője. Férfi, s nincsen asszonya, viszont a természet követeli. Mikor először kűdött el, a fene aki értette, minek kell cselédnek annyi pihenés, szórakozás, hogy menjen. S hová mind menjek? Mentem Birinél, mentem a templomba, mentem szerdán az imaórára, igaz, se bibliám, se énekeskönyvem, de ha már azt se adnak a templomba, akkor megnézheti magát az Isten. Aztán még messziről megnéztem a széki leányokat s legényeket, mikor találkoznak a posta megett. A saját szavukra táncolnak, csak úgy lépegetnek. Ha kedves arcú ismerőst látok, köszöntöm, s még meg is csókoljuk egymást. Aztán látom, a gazda is lépik ki a kertből, ahogy jövök el. Karikázik el, mert mindég biciklin van. Aztán ha marad, s nem megy el, kifigyeltem, hogy jő egy asszonyka fel a kertjibe. Volt már egy magasabb, s gyalog is jött egy másik. Jő aztán ki a kapun. Mindegyik viszi a virágot, mikor megy el. Na, azért a virágért nem pénzzel tetszik fizetni, ugye, kislány? Hát így van ez a férfiembernél. Egyik olyan asszonyféle, másik még kicsit fiatalabb.

Aztán mindenszentek után, mit úgy mondanak, világítás, végzünk a virággal. A gazdának nem sok a krizantin, azzal nemigen dógozik, kísérletezik, ahogy mondja. Neki az nem olyan, mint a rózsa vagy kardvirág. Azt viszek még eladni a temetőhöz. Aztán takarunk, ahogy mondja a gazda, de nem, mint a fődeken, hanem hozatja a szalmát, s takarjuk bé mind a rózsát. Hát nem kicsi munka. Van, melyiket egyenest vászonba is takarja, s drótozza. De én csak a szalmával dolgozok. S akkor rengeteg magot összeválogat, s gyűjt bé ezer s ezer dobozba, mire mind fel kell írni, hogy miféle. De azt mind csak ő csinálja. Magokat is ad el, de az olyasmit nem a piacon. Azért jőnek házhoz.

Aztán mondja, jövő szombatra nagyba pucoljam ki a házat s mindent, mert vendégek lesznek híva. Felelem neki, a ház mindég ki van pucolva, nézze csak meg, s ha nem tetszik, szóljék, hogy kell jobban csinálni.

– Mert mi aztán egyet tudunk, mi székiek, hogy kell ügyesen takarítani – mondom neki.

Hogy ne mind szájaljak, nem úgy mondotta. S akkor a két nagy szobát meg kell csinálni, hogy lehessen az asztalokhoz férni, s padokat béhozni, meg a szekrényeket átvinni egyik s másik hálóhelyre. Na, akkor a szép szobám mind teli lesz cseréppel, s az övé is. Mondom, nem én rakom teli az asztalt mindég, én hozzá se merek nyúlni. Már úgy beszélek, mint egy rossz feleség, mondja. Aztán akkor mindent szépen ketten megrendezünk, asztalokat lepucoljuk, s még hozunk a pajtából is. Még szőnyeget is rakunk fel, amit addig egyet se láttam. Vesz elé a gazda mindent, ami el van dugva. Padlásról hozza. Ládából a szép díszes festett tángyért. Pohárt is jó sokat. Kérdem, mit kell főzni, pedig már nem merem kérdeni, mert mindég felmérgesedik.

– Nálatok mit szokás sütni, mikor bál van, Kali drága? – kérdi.

Mert most olyan kedves, hogy így drága, úgy drága. Mondom, mit. Tésztát szoktunk, s hájas tésztát, ha nagyon odavagyunk, hogy tetszedjünk. Pogácsát, ha sok lesz a pálinka. Édes tésztát is, rácsosat szilvaízzel. Itten nem lesz pálinka, csak a bor, mondja. Már meg is hozta, jó enyedi bor. S savanyúlevest, ha soká tart a bál, kaszáslevest kolbásszal. Süssem a hájast meg egy édest, s pogácsát, ami nekem tetszik. Gazda igen örül a vendégségnek, látszik, csak épp a pakolást, mikor mondom, hogy csinálni kell, mindég húzza, s mind nekem kell. Férfi, na, nem szeret rendezni semmit a házba.

Nekem már pénteken megvan a hájas tésztám, nem baj annak, ha áll egy napot. Pogácsa is készen pénteken. Veszek jó szilvaízet a piacon, mert én nem főztem idén, a gazda mind eladta. Csak almát főztem, s körtét, abból annyi van, mert a gazda azzal kísérletez. Széki leánytól veszem a szilvaízet, a Bodon Rózsi leánya árulja Csipkeszegről. Kérdem is, megismer. Mondja:

– Kali néni, hát megvan! – Úgy örül. Én is örülök, ha látom a fekete-piros szoknyát, csorog a könnyem, úgy örülök.

Hát még öleljük is egymást, pedig annak előtte csak épp köszöntünk. Mondja, mostan akar férjhez menni, s gyűjt. Ha gyűjtesz, jól van, akkor nagy darabot adjál nekem, kilót is az ízedből. Dehogy ad nekem pénzért semmit! Mindenki tudja a mesémet, hogy el vagyok szökve, s úgy sajnáltak. Mert apám az emberemmel kiabáltak a kocsmába, s ha nincs ott az Odorján Marci, mert az akkora, mint a Gutin-hegy, akkor egymásnak is mennek. De adja csak nekem pénzért, felelem, mert én szolgálok. Mondom neki:

– Te leány, én nem magamnak veszem, hanem a gazdának, annak meg van pénze, még a bőre alatt is van.

– Tyű, be jó. Meg is fogom mondani, aki kérdi, hogy milyen jól felvitte az Isten a dolgát, Kali néni.

Akkor még öleljük egymást, tojást is tőle veszek, pedig hozott nekem a hóstáti Butyka leánka, na de nem is baj az, ha sok van, kell az, hogy legyen erőnk. S a gazda is igen szereti reggelire kisütve.

Kérdem, van-e már legénye. Mondja, lett volna, de elvitték. S törli a könnyit. Hogy az Ungvári fiút szerette, akit elvittek. S a fiú is szerette őtet. De aztán Déós lett. Kérdem, mondja már meg, miféle az a déós? Szekta? Nem, hanem hogy ki van telepítve hazulról. Domicsiliu obligátor. Nem tudja, hová vitték, de ahová elvitték, nem mozdulhat, mert ugye mind elvitték a burzsujokat. De most már ki van gyógyulva az Ungvári fiúból, már kezd másat szeretni. Mondom neki akkor, hallgasson egy szegény asszonyra, aki igen megjárta. Nem szabad szeretni a gazdagot s a pénzest.

– Mert én is vak voltam, s csak a nagy házat néztem, nem az embert. A szívit nézze annak a legénynek, s hogy dolgos-e. A többit ne számítsa – mondom.

Na, olyan jól vagyunk, alig tudunk elválni.

Kérdem a gazdától, mennyi lesz a vendég, mennyit süssek. Mondja, vagy bő tucat, s akkor még az asszonyok, kinek van. Kérdem, mi nekem a dolgom még. Mert ugye nem tudhatom, hogy megy nála a bálozás, mert még nem vót. Kínáljak, de ne itassak túl sokat, s a cigányokat etessem mindég. Főzzek egy jó vastag levest, ha megéheznek, mert azok igen szeretnek enni. Akkor főzök egy kondér olyan jó vastag száraz fuszulykalevest, s jó oldalast, kolbászt teszek belé. Másnapra a gazdának majd savanya levest adok a gyomrára, a sok bortól jó lesz az, abba mind teszek bé kölest. S akkor még nézzem, mikor valami kifogy, hozzam. Két jó demizson bort hozott a gazda. S a cigányokkal legyek figyelmes, mikor mennek a konyhába enni, figyeljek reájuk. Nem lopnak, nem azért, hanem mindent adjak, amit kérnek. Ezek úri cigányok. Úri cigány, na, sose hallottam ilyet. S lesz román vendég, azzal is kedvesen bánjak, kínáljam. Én mindenkivel szépen bánok, felelem. Jól van, ne feleseljek. Tudok-e románul beszélgetni, kérdi. Hát épp nem tudok, csak egy keveset, az árakat, ami a piacon kell, s amit az iskolába mondtak, de az régen volt. Már megmondtam, hogy tudok, de nem emlékezik a gazda. De azért eligazodok a piacon, s „poftic”, tudom mondani. Azt annyit tesz, kínálni. S jő egy öreg bácsi, Schultz bácsi, az öreg kertész tanítója, azzal legyek igen kedves. S ha kér valamit, neki adjak mindent. S nyitogassam az ablakot, mikor kell, mert mind füstölnek. De ne legyek láb alatt. Üljek a konyhába. Szódákat mindég cseréljem. Adjak fel szirupot az asszonyoknak. S kicsi kontyalávaló nem lesz, kérdem. Vegyek valami asszonyitalt, feleli. Na, ha elébb mondja, jól meg tudom csinálni aszalt szilvából vagy egy jó tojáslikőrt, azt szoktak az asszonyok.

A vendégek hét órára vannak megbeszélve, a cigányok nyolcra. A Pacsirta utcából hozza a Ruha testvéreket, azok a legjobbak, azt mindenik szereti, tudnak azok magyart, románt, cigányt, mindent.

A gazda szedi elé a szép korondi tángyérjait, s ő díszíti fel a saját almával. Mert a hátsó kertbe s még egy másikba, amit bérbe vett, alma van neki s körte. Csinál vagy hatféle almatángyért, mutassa. Még a levélből is tesz mellé, hogy lássák a levelét az almának. Mint egy festmény, olyan. Mindegyik mellé rak egy jó éles kést. Mondja, minden almát fényesítsem egy vászonnal. S teszi hozzá mindenik almának a nevit. Batul, pónyik, sóvári, cigánalma, bőralmák. Annyiféle, mindeniket tudja. Nagy tudós az én gazdám.

S akkor egy ládából szed elé szép hímzett terítőt az asztal közepire. Hát kérdem, ez eddig hol volt, a kelengyéje. Na, féltem, haragszik, hogy így beszélek, de csak kacag. Ő vette magának, mikor gyűjtötte az almákat falun, almafákat vizsgált. Vett magának tángyért, csebreket, asztalruhát, mindent. S hordják hozzá a cigányok. Ha jőnek a cigányok a holmival, kell mondjam neki. Mert tudják, hogy ő jól vásárol. Ő az ilyet szereti. Hímzett csizmát is vett. Fent is volt, Nagybánya felé, s ottan vette ezt, román terítő, rózsával. Látszik, hogy román, mert olyan színes szállal van hímezve. Csiricsári. Vagy inkább szőve, úgy is van, szőve, megnéztem. De azért meglátszik, hogy román. Olyan tarka, s úgy kelleti magát. Beképzelt varrás az ilyesmi. Mi nem csináljuk csak fehérrel s pirossal, szerényen. Az a szép magyar hímzés.

Az almák közé tesszük a tángyérokat a hájjal, jól megszórva porcukorral. S kérdem, virág semmi nem lesz az asztalon? Mert még van pár tő késői rózsa. De a gazda mind mondja, hogy szégyelli. Hát ezek épp nem a legszebb rózsák a kertjébe. Ne tegyük. Mondom, szép az. Ki látott már csúf rózsát? Na, akkor reám hagyja.

Hozzuk bé kintről a padokat, azokra terítsük a szövött szőnyeget, azon lesz az ülés. Mondom:

– Na, egy ilyen jó szövőszéket fogok venni egyszer magamnak, ha kitelik a pénzemből.

– Ne vegyél te semmit, Kali, hozok én neked. Hozatok a cigánnyal.

– Nem úgy van az. Egy, hogy nekem nem kell semmi ajándék férfitól. Kettő, hogy mindegyik szék más. Nem ismerem én ki magam minden széken. – Mert ugye a férfinek mind egy, az asszony meg lássa, hogy egyik ilyen, másik olyan. Mint a gép. Abból is mennyiféle van.

– Te, Kali, nem széki néni vagy te? Vagy csak az árnyékszéket ismered, a szövőszéket nem?

Szombat van, még nem jött bé egy vendég se, mondom a gazdának, az Isten éltesse. S adom neki újságpapírba mit készítettem. Mert a születése napját ünnepli. Nálunk az olyasmit nem szokás, csak a neve napját. Városon a születést. Könyvjelzőt varrtam ki neki nagy piros rózsával. Nézi, forgassa, aztán csak megköszöni. Férfi, a fene ott egye meg, semmi öröm nem látszódik rajta.

A vendég mind pontosan jő, fél óra, s mindenki meg van jőve, akit a gazda elvárt. S mind ajándékkal. Főleg könyvet hoznak, de van, aki valami szerszámfélét, s az egyik egy kis cserépkancsót, régi paraszti holmi, más ki szokta rakni a kerítésre. A gazda mindet megköszöni. Van, amelyik az asszonyával jő. Nem olyan úri nép, de ingbe s polgári ruhába van mindegyik. Gondolom, vadásztársak, egyik-másik inkább kertész lehet. S aki román, az a futballozók közül való, ahol a gazda rúgta a labdát régen. Mert ki van téve több helyré a fénykép a falra a futballista csapatával, amivel még külföldön is jártak. A román is tud magyarul, inkább magyarul folyik a szó. Az asszonyok egy csukorékba ülnek, errefelé jobban boroznak, mint nálunk, vagy isszák a visinátát, mert egyik hozott meggyes likőrt. Nálunk nemigen látni asszonyt inni. Igaz, itt nem a pálinka van, hanem a bor. Attól nem lehet olyan gyorsan s csúful bérúgni. S a rengeteg szódavíz, amiből most két láda is van. Sokan felvizezik a bort. Tovább tart, nem lehet úgy megrészegedni.

Aztán meggyönnek a cigányok is, a kutya alig akarja béereszteni a kertbe. A kutya nagyon megérzi a cigányt, hiába. Különösen a bőgőset nagyon ugrálja s ugatja, az jó fekete is. Az úgy kezdődik, mikor megjő a cigány, hogy elébb neki enni kell. Mert úgy kifáradott a nagy úton. Ha fél óra, sokat mondok, míg a cigánysorról felkapaszkodnak, mert az ott van a bástyánál, ott vannak egy bogban nem messzi a kispiactól. De ezek városi cigányok, a Hangász utcából lettek hozva. Itt még a cigány is más, mint a faluba. Nem olyan vékony, inkább uras. Ki van már mosdva ő is. Ezeknél még a purdé is tudja már húzni a muzsikát, mert ki vannak mosdva a cigánysorról. Na, kapnak is akkora tál fuszulykát, hogy félreáll a gyomruk. Én csak mindég lesek bé, kell-e valami odabent. Aztán kis vizes bort tesz mindenik maga mellé, s kezdenek hangolni. De nemigen iszik a cigány. Bentre mennek, a benti szobába. Künt a másikba van a több asztal, ottan ülnek a vendégek. Elébb csak úgy halkan muzsikálnak, csendesen. Itt nem tudom, ki kell kezdje a táncot s mivel.

Nekünk odahaza sokszor volt tánc, míg az a gonosz ember el nem tiltotta. Mert nekünk abba a nagy házba volt egy jó nagy szoba, s jöttek régen minden szombaton, csináltuk a bált. A férfiak adták össze a pénzt a táncra s zenészre, a leányok, asszonyok hozták a tésztát. Súroltam a padlót, hogy a kezem szakadt le, előtte is, utána még jobban, a sok sáros cipőtől. Aztán egyszer az a ronda ember megrészegedett, s kezdett verekedni, pimaszkodni. Aztán már nem akartak jőni hozzánk a táncba, mert az a rossz ember lerontotta a bált.

Bezzeg a pénzt mindég eltette a tánc után. De mikor már asszony lettem, keveset táncoltam. Mindentől tiltott. Én meg buta azt se kérdeztem tőle, mikor hozzámentem, szereti-e a táncot. Mert mint leányt egyszer se vitt. Na, buta voltál, Kali, meg is érdemelted a sorsod.

Aztán szól nekem most a gazda, szedjem fel a szőnyeget bent. Kihúzom a széket is a falhoz, kisasztalt. Akkor a gazda felkapja az egyik menyecskét, s béviszi. Akkor a többiek is állnak fel, s kezdik a táncot. Mások meg ülnek.

Itten kint a konyhában is szépen hallani a muzsikát. Teremtő Isten, hogy olvad nekem most a szívem ettől. Mintha a paradicsomba repültem volna. Be szerettem a táncot fiatalon! Nem volt hét, hogy nem menjek táncba. Jó táncos is voltam, vittek nagyon a legények. Csak nálunk megvan a táncnak a rendje, hogy melyik kezdi, melyik van a közepin s a végin, meg hogy megy a lépés. Nem úgy húzzák, ahogy eszükbe jut.

Itten nem úgy megy a tánc, inkább csak beszélgetnek, s egy-két pár van csak a porondon. Már úgy mondom, mint nálunk, mert mi friss poronddal hintjük mindég a padlót. Lehet, későbbecskén majd jobban táncolnak. Itten padolva van a főd. De én azért úgy örvendek, még ha olyan nótát húznak, mit nem ismerek. Mert olyan románosat is csinálnak, erősen pattogós, amire inkább szökni kell, az ember vére kezd reá pezsegni. Ki van nekem is fényezve a csizmám, csillog, mint a cigány valaga, ahogy mondják. Hófehér az ingem, meg a kendőm frissen kivasalva. Na, iszok én is egy fél pohár vizezett bort, mert nem mondta a gazda, hogy nem ihatok. Jó is az. Már rögtön bé is szalad a bor a lábomba, úgy bizsereg tőle. Megjő az ember kedve. A konyhaajtót teszem bé, ne lássanak béfelé, pedig még van itten egy közbülső előszoba, ahol a kabátot szokás letenni. Béteszem, s kicsit forgok a sarkamon. Jaj, be jólesik. Csak úgy lépegetek, mert épp olyan jó lépegetőset húznak most. Lépegetek, hajlítom magamat. Az anyád úristenit, Kali, hát csak nem ment el az élet, ha még van tánc is! Nem baj, hogy nincs legény, most legalább úgy forgok, ahogy nekem tetszik. Még a szemem is béhunyom a nagy örömömbe. Hogy tetszik, hogy reng a szoknyám. Már kezdem hallani, hogy kicsit tüzesebben húzzák. Lehet, többen vannak már a táncosok. Van, melyik kurjongat is.

Ahogy egyszerre fordulok meg s nyitom a szememet, hát látom, áll a gazda az ajtóban, kezében két üres szódásüveg. A gazda hordja ki az üveget, a cseléd meg csinálja a táncot a konyhába. Na, Kali, szégyellheted magad. Jól levizsgáztál.

– Kali drága, mit csinálsz te itt?

Mondom, bocsásson meg a gazda, de ha egyszer olyan szépen muzsikálnak. Hát az ember nem tud parancsolni a testinek.

– Nem kell annak parancsolni, gyere a táncba – mondja.

– Nem megyek én! Ki hallotta már olyat, hogy a cseléd táncoljon az úrnál? – kérdem.

– Hagyjad már azt a cselédezést, mert megcsaplak – kiált reám, de úgyse csap, mert én már tudom a gazdát, kiismertem, ez nem olyan. Akkor ő azt nekem megparancsolja, hogy mars bé!

– Táncolsz, Kali, vagy a seggedre verek.

Mert a gazda kicsit kóstolgatta már az enyedi bort.

Veszem ki a keziből a szódát, s veszek telit. Megyek bé. S elkiáltja magát a gazda.

– Melyik táncosnak nincsen párja? Mert hoztam neki egy széki menyecskét.

Na, gondolom, menyecske a jó öregapád térgye kalácsa, te Vilmos. Mert már magamba kezdem így mondani a bortól: Vilmos. Lép oda akkor egy úr, fogja meg a vállamat, s visz bé a szobába a táncba. Vannak ott párok többen. Mostan olyan lépegetős van, mikor kezdődik a nóta, az elején csak lépegetnek a párok, leány is, legény is. Kell megszokják egymást. Aztán kezdi jobban tenni egyik oldalról másikra a leányt. Az én táncosom nem épp a legjobb, nem tudja, mit csináljon a leánnyal. Olyan kicsit mulya, de azért csak tánc ez. Leforogjuk ezt a nótát azért, s mikor már húzzák a végét, enged el, s köszöni. Sose szokás táncot köszönni, az új módi. Akkor rögtön belécsap a cigány egy másikba, pattogósabba. Én lépek kifelé a szobából, mert még bent ragadok. De akkor fogja a vállamat egy másik úr, az már ügyesebb. Ez olyan se nem ritka, se nem tüzes, de evvel ügyesebben lépegetek. Na, ez aztán nem ereszt. Még elhúzok vele három nótát, s mind jobban benne vagyunk. Nem lapítja úgy a karját magára, mint nálunk szokás, mert nálunk kicsi a hely, össze kell húzni magát az embernek. S az asszony mindég össze van húzva. Itten szépen karéjba emeli fel a kezit. Jaj, akkor gondolom, kéne kicsit megnézni a szobát, tésztát hozni, rendezni. Akkor elkurjantja magát valamelyik a túlsó szobából, hogy „ez a tánc a legényeké, nem a házas embereké”. Erre elenged a táncosom, s mennék kifele. S jő velem szembe épp a gazda, s fog meg.

Fogja meg a vállamat, s lép oda a cigányhoz, mondja neki, lassú csárdást húzzon. Kezdi is a cigány, de olyan fájdalmasan, mintha halottat kísérne. Úgy tudják a cigányok a fájdalmat bévinni a nótába, hogy az ember sírva fakad inkább, mint vigadjon s táncoljon. Na, ebbe nemigen tudom megmutatni a gazdának, mit tudok. Olyan erősen fog a gazda, hogy az meg van fogva. Úgy viszi a leányt, mintha semmit vinne, egy selyemkendőt. Az ember könnyű a kezibe, semmit nem kell csináljon, csak hagyja magát. Az asszony a táncba kell hagyja magát, de épp abba van a csuda, ahogy hagyja. Azt kell neki jól tudni. Az a jó táncos leány, amelyik jól tudja hagyni magát. Viszik, fordítsák, forgassák. Nem ő csinálja maga, hanem hogy őt csinálják. Az a jó leány. A gazda úgy fog, hogy tisztára folyik rajtam a víz. Nem nézzük egymás szemit, az nem szokás, a jó táncos leány leszegi a fejit. Nem a fődet nézi, hogy a lábára lépnek vagy nem lépnek, hanem a legénynek a vállát s lejjebb. Na de nem ottan! A fütyülőjét. Kicsiket lépik a gazda, s nem túl nagy erővel csapja a lábát, de nem úgy, mint akinek a teste darabokba van, lába külön, keze külön, hanem úgy jól egybe az egész, a szívből indul a keze s a lába. Jaj, be gyönyörű nekem, ahogy fog! Halok meg. Egész teste úgy feszül a gazdának. Látni lehet benne az olyan férfit, akinek nagy természete van, mint neki.

Akkor aztán kezd a ritka tempó váltani, s megyünk gyorsabban. A gazda kezdi énekelni, mit a leánynak kell:

Mer én kerti virág vagyok, a harmatért maj meghalok,
mer én kerti virág vagyok, a harmatért maj meghalok.

Akkor kell a legénynek felelni:

Ha te virág vagy a kertbe, én meg harmat vagyok benne,
este a virágra szállok, reggelig rajta úszkálok.

A végire ez a nóta úgy van vége, hogy „ájájáj”, azt mondogatják mindég, jó hosszúra nyúzzák el a cigányok, aztán meg kezdik elölről a pattogósabbját.

Úgy tesz a szívihez a gazda – mert úgy mondják, mikor tesz jobbra s balra, elébb hozzá kell érintsen a szívihez –, szív a szívnél, az a figura neve. Úgy tesz, fog meg, jaj Istenem, oda az egész életem. Azután a nóta végén szól oda a cigányoknak, lehet szusszanni.

– Eriggy, Kali, hozz egy tésztát s vizet a zenész uraknak.

Hozom is, aztán szaladok ki a konyhába, hű, ég az arcom, mint a veres rózsa. Vagy ahogy a táncba mondják, mint a majom segge.

Aztán megint kezdik a cigányok. Lóg ki megint a gazda a konyhába, menjek már, nincs táncos menyecske neki. Még tempósakat letáncolunk a gazdával, úgy fog jó erőst, hogy az asszony tudja, mint csináljon, nem esik ki a keziből, akárhogy hajlít.

Nem is liheg a gazda, mikor forog s veri a lábát. Mert ugye csizma nincs. Nem liheg. Jaj, be utálom, mikor liheg a táncos férfi. Ki a jó táncos, azt megmondja a szuszogása. Ha szépen gyöngyözik neki a homloka s átvizesedik az inge, nem bánom, kell az, dolgozik a test. De hogy lihegjen, az mutassa, hogy biza erőlködni kell neki, nem a vériből jő.

Sose gondoltam volna az életembe, hogy nekem még egy ilyen jó táncom lesz. Mert meglátszódik Vilmos gazdán, miféle férfi lakik a testibe. Süt neki a teste, mint a tüzes kemence, mikor táncba van. S én meg vén fejemre így meg vagyok táncoltatva.

Már nem is tudom, mennyit forgunk még. Ilyet is, olyat is. Aztán aki nem táncol, már kezdi szedni magát.

Mikor aztán szakad a tánc, mert úgy mondják, mikor vége, a gazda kifizeti a cigányokat. Azok aztán még kapnak tésztát, bétömnek sokat. Aztán már menegetnek a vendégek. Jó késő éccaka van, ha nem hajnalodik. Még nincs öt óra. A gazda mondja, most ne mozogjak a házba, feküdjek le én is, mert ő is alunni akar. Alig hagyja, hogy összeszedjek.

Csakhogy én nem tudok alunni. Úgy pezseg még a lábomba a tánc. Akkor csak a tésztákat takarom le, s kezdek vetkezni a szobámba. De úgy ki vagyok izzadva, gondolom, kicsit a számból megmosdok. Vesz az ember a szájába egy jó kicsi vizet, nem is kell melegítni, mert ott meglangyosítsa, s a szagosát megmossa. Ahol neki nagy a szaga, ott. Akkor aztán nyit bé a gazda. Rajtam épp már a kendő sincs, letettem. Állok egy pendelybe, világot se gyújtottam, tudom, mi hol van a szobában. Lép oda, kezd húsolni. Nem úgy, mint a rossz férfiak, hogy szakítsa le az ember mellyét, hanem mint ki a szeretőjihez jött titokba, lágyan. Súgja, hogy:

– Ej, te Kali, hát mit titkolod te magad? Láttalak a táncban, nem vagy te még vénasszony, csak megjátszod magad – így beszél nekem. Aztán még édeskedik, felhúzza a ruhát rajtam.

Aztán bévisz az ágyba. Reám igazítja magát. Meg is van minden, elveszi, mi a férfinak való.

Nem is bánom úgy, megesik az ilyen a tánc után. Aztán biza ott aluszik a falnak béfordulva. Máskor ha tánc volt, nem mentünk alunni, mert kellett menni a mezőre mindég vagy az állathoz. De már jó reggel van, s a gazda aluszik, mint a tej. Én csak nyitott szemmel őrzöm.

Akkor aztán egész nap szemet lesütve járunk a házba, én csinálom a takarítást, súrolom a padlót, a gazda kint. Mind nem jő bé. Pedig hideg is van. Az ebédjit is kéri, adjam ki neki a hátsó házba. Jól nézel ki, Kali, már hétfőre el leszel csapva. Ha az ember hagyja magát, azért, ha meg nem hagyja, azért.

Hétfőn is csak mint két idegen kutya, kerüljük mind egymást. El is menyen valahova, egész nap odavan, estére jő. Nem is eszik, feküszik le. Másnap hajnalra kel, kint takar, mert nem lett mind béfejezve. Forgatja a fődet is. Megyek ki, kérdem, dolgozzak én is odakünn? Menjek dolgomra, pucoljam az üvegtetőket, míg nincs fagy. Kérdem, szerdán mehetek-e a piacra, van még nekünk alma, körte. Menjek, ne is lásson, mondja. Mindjárt kiszalad valami csúf a számon, de összeszorítom. Ezt tudja az asszony, szorítani a száját. Az anyád keservit, büdös férfija. Volt egy jó cselédje, na, most megcsinálta. Ő kereste a bajt. Csak el fog csapni, az Isten verje meg.

Akkor nem is megyek neki a piacra. Szerda a napja, hogy kell menjek el délutántól estig. Szerda s péntek. Akkor jőnek neki a szeretők, mert ugye férfi, nem tud bogot kötni reá. Szerdán kérdem is, mehetek-e elébb el, mert jő bé nekem a drága öcsém, Mihály, s azzal meg vagyok beszélve. Izent, hogy találkozzunk. Mert az olyan jó, az a Mihály, csak sajnos pokaita. Adventista lett. Odapöki a gazda, hogy eriggy. Na, már mindjárt úgy vagyunk, mint az urammal. Reám jött, hattam bolond fejjel, mert meg voltam szédülve tőle, aztán már olyan kutya lett mindjárt. Buta vagy, mint a főd, Kali. Hát semmit nem tanulsz. A férfi mind ilyen. Az ördög csinálta, az is viszi magával.

Jaj, már mindjárt úgy járok, mint Mesés Anna. Mert annak ki kellett menni a bonchidai sínekhez, hogy meg tudja ölni magát. Hát mi a fenét tettem én rosszat, hogy így megutál engem minden férfi? Bennem van a hiba, gondolom, hogy velem a férfi csak így tud bánni, ha egyszer már reám igazította magát. A cseléddel az ilyen megesik. Tudom én. S nem feleseltem semmit, nem mondtam rosszat őneki, nem is mondtam gondolatba se. Hát rendes ember volt mostanig. Szépen fogott meg a táncba, igen szépen. S osztán is szépen az ágyba, mert finom ember. Csak most lett úgy eltorzulva. Utána. A fene megette az egészet. Az Isten verje meg a férfi faszát. Hát mit tudjak mondani. Az rontsa el mindég a dógot.

Már egy könyv se esik nekem jól, hogy olvassak. Megsavanyította a gazda az én szép dolgomat itten. Addig volt jó, míg megvoltak neki a szeretők, s békiben hagyott. Mert a tánc felpezsdítette a vérit, attól nem kellett volna neki mindjárt a levesbe bécsinálni. Hát miért nem a saját kezibe vette?

Egy kicsi örömöm van Mihálykába. Kiűzte egészen a mérgemet, míg láttam őtet. A posta megett találkoztunk, ahol a székiek gyűlnek mindég. Hozta az asszonyát kivizsgálni, hát azért jött. Erősen vérzett szegényke odalent. A sógorasszony osztán béfeküdt, marasztalják a kórházba. Mihály mindent elbeszél, hogy s mint. Édesanya mennyit sír utánam, édesapa csak kiábál rá, hogy ő megmondta, hogy ne menjek ahhoz a rossz emberhez, s akkor most már ne sirassanak, vissza nem jő soha Kali. S a nővérünk, Sárika is mind mondja, hogy Kali mindég a saját feje után ment, meg is kapta. Nincs a pártomon Sárika. De Mihályka mindenkinek megbocsájt, olyan neki a szíve, mint a vaj, csak ádventista, az az ő baja. Az asszonya is az, s a gyermek. Mondja is, hogy most Isten előtt bűnben élek, mert meg voltam esküdve azzal az emberrel. S lehet, még béfogad, ha visszamenyek most vele.

– Dehogy menyek, a világ pénziért se. Még a sírjához se menyek ki! – mondom. S kérdem tőle, hogy mikor a férfi úgy veri az asszonyt, mint a kutyát, az nem bűn? S mikor mindég elmondja disznyónak, tyúkeszűnek, tehénnek, nagyseggűnek, kopott picsájúnak. Mikor minden pénzit elszedi? Egy szép szava nincs még ünnepkor se? Hát az nem-e bűn? Hogy verné meg az Isten az összes férfiját.

Hogy ne bosszantsam, mondja Mihályka. S majd elmenyen ő hozzá, egy szép kaláccsal, mert az a békességnek a jele. S beszél vele, ha visszamentem.

– Na, lesheted azt, Mihály. Jó eltángál tégedet is. Még meghallasz rólam minden rosszat, amit csak az ördögről hallottál. Adjad inkább a disznyónak a kalácsot.

Hát akkor ő már csak imádkozik miérettünk, hogy eszünknél legyünk.

Kérdi, milyen a helyem. Mondom, igen jó, a gazda jószívű, nem szid, nem üt, pénzt ad, csak az első két havi bért nem adja ki, hogy ne szökjek el. Szépen élünk, mondom. Hát épp nem tudom elárulni neki, hogy lehet, el fog csapni. Mert ez se jobb, ez is reám jött. Egyenesen belém folyott. De hát nem mondok én ilyet épp Mihálykának, ki úgy van, pokaita. Ez akkora bűn, lehet, mindjárt nem is beszél velem többet.

S arról a rossz emberről nem mond semmit, hogy ővele mi lett, de én se kérdek. Mit bánom, hogy mi lett. Feküdjék a sáncba a disznyója, s ott maradjon. Ne beszéljek így, Isten előtt, mondja nekem. Felelem neki:

– Az én Istenem mindent meglátott, azt is, hogy emelte reám a kezét az a rossz ember. Az biza mindent tud magától.

Aztán jó későn megyek ki a Békásba. Na, Kali, meddig maradsz meg itt, gondolkozok. Mit tudjak csinálni. Lehet, el kéne menjek magamtól, ne várjam, hogy kipucoljanak.

Megyek bé a kertbe, a gazda hátul, lát engemet, nem lát, nem tudom. Ha ő is úgy, én is úgy. Kikiáltok hozzá, kér-e meleg ételt. Kér. Na, megéheztél, mi, a nagy természetedtől, gondolom. Mert ugye szerda van, járt nála a szeretője. Kivigyem, kérdem. Nem kell inkább semmi. Eszik szárazat. Majd megleli, ha bémegy. A fene egyen meg.

Aztán csak béjő, nem néz sehova, kezét mossa, mucskos, ül le. Tea nincs, kérdi. Hát miért tart ő cselédet drága pénzen, ha még egy teája sincs, mikor künn dolgozik s fázik. S még prézsmitál, hogy tanuljam meg, hogy legyen este neki mindég főzve tea kannába. Az anyád keservit, gondolom, s rakom oda a vizet. Még szerencse, van parázsom. De nem mondok semmit. Aztán kérdem, eszik-e levest. S teszem elébe a jó tárkonyos levest, s van paprikás is. Megjuhászodik kicsit. Csak kezdi enni aztán nagy kegyesen. Ülünk a konyhába, a világnál, már én nem ülök, csak mosom el a szennyest. Csak fal egyet, vesz kis kenyeret a szájába. Áll meg, nem eszik. Kérdem, nem jó-e, hogy nem eszi. Csak hajtsa le a fejit. Na, gondolom, nem kérdek semmit. Aztán látom, sír. Szedi elé a zsebkendőjét, szép vasalt zsebkendőt adok neki minden héten. De hiába szép a zsebkendő, mert rögtön úgy guvacsba gyűri utána, ha a taknyát béfútta. Hát úgy rí, hogy na. Mint egy gyermek. Akkor fogja meg a kezemet, teszi a fejihez. A homlokhoz. Aztán csak hajtsa a fejit az ölömbe, s úgy rí. Simogatom a fejit, nem vagyok én kőből, én is úgy elszomorodok, ha nézek egy síró embert. Mert nékem már nincs sírnivalóm, ki vagyok én egészen száradva. Mondom neki akkor:

– Nem kell úgy a szívire venni. Nem történt akkora baj.

Tudom én, mi bántja. Hogy béjött a szobába. Hát az ilyesmi megesik asszony s ember közt, mondom neki akkor. Főleg, ha cseléd. Nem kell mindég a bűnre gondolni, ejsze ővele is esett már ilyen. Nem vagyunk szentek az oltárról kihímezve, hogy semmit ne csináljunk. S aztán azt se tudom, melyik templomba jár, mert az ember ma már nem is nézi úgy a vallást, hogy milyen hite legyen a másiknak. Nálunk is a családba a vallás mind szerteszéjjel van. Igaz, a szülők nem bocsássák meg, hogy más vallásúhoz megy az ember. Mind beszélek nekije, vigasztalom. Én vagyok a nagyobb, gondolom, nekem kell okosnak lenni. Csak rí, nem hagyja abba. Aztán hajtsa le a fejit az asztalra, tolja el a tángyért. Már akkor én se fogom a fejit, kezit, már mindjárt én is bőgni kezdek. De erősen tartom magam. Aztán csak rendbe rakja magát. Szót se szól. Levesét, paprikását megeszi hidegen. S úgy is feküszünk le, hidegen.

Na, gondolom, ha így sírt nekem, már csak nem csap el télire. De csak úgy maradunk, hűvösen, mint az őszi reggel. Csináljuk a dolgot. Nem sok beszéd esik köztünk. A munka megvigasztalja az embert, elmúlik neki a bánatja. Hát már csak kivárom. Hetente egyszer megyek le a piacra, viszem az almát és a körtét. Más nincs is nekünk, mit eladjunk. Diót nem adom, rakom bele a tésztába inkább. Most a gazdának is vékonyan van a pénze, gondolom. De azért az enyémet kiadja. Mondom neki, tartsa vissza, ha nem úgy van, majd adja, mikor több lesz. Én ne okoskodjak, vegyem el, ami jár. A gazda sokat elmegy itthonról, de nem beszél semmit. Mikor itthon van, dolgozik a házba, kísérletezik, s főleg ír papírlapokra s irkákba. Egyszer-egyszer jőnek hozzája is, de én akkor kint vagyok, nem hallom. S van, hogy románul beszélgetnek, úgyse értem én azt. Én főleg sokat olvasok. Mert most már meg vagyok nyugodva, tudok megint olvasni könyveket. Máskor meg sokat hallgatom a nagy rádiót, mikor egyedül vagyok magamba. Nem bánom, ha románul is beszélnek benne, s nem értem, de legalább egy ember szól belőle. Megyek templomba, a Kétágúba, ahol a hóstátiak vannak. Mekkora marha nagy templom. Jó fekete vasárnap a sok népektől. Mert én nem tudok meglenni emberi szó nélkül. Már volt, hogy bémentem a katolikusba a főtéren, mert nekünk nem volt istentisztelet pénteken. A gazda meg csak hallgat, csak hallgat, neki úgy is jó. De én asszon vagyok, annak kell a szó.

Már akkora volt nekem a bánatom, s hogy semmi szót nem mond senki, hogy fogtam magam, s mentem ki az erdő alá. Mert az erdő, a Felek nincsen messzi. Nem hogy kössem fel magam, mint szegény Bodon Pali bá, kire harmadnapra találtak reá. Miért kötte fel magát szegény bácsika, sose tudtuk meg. Nincsen nekem ilyen gondolatom, hogy kötél. Csak igen nagy a bánat. Hát most mi az istennyilát csináljak én az életemmel. Nem az, hogy nem tudok én máshoz menni cselédnek, hogy szolgáljak, de mindég úgy lesz, hogy a férfi csak jő s veszi el, mi tetszik neki, s akkor maradok hoppon. Csak Furu gazdánál voltam ügyes, mert még szűzleány voltam, s nem hattam magam. Na, az erdő kicsit megvigasztalja az embert. Olyan az erdő, mint az édesanya. De hiába, mert van biza, melyik édesanyának a szíve kőből van, hogy az nem hallja a gyermeke bánatját. S ha mondja neki a gyermek, ami baja van, az olyan csak fordítsa el a fejit. Nem hall semmit. Na, az erdő meghallgat mindent. Mert fogok egy jó bükköt itt, s hiába hogy hideg s sár is van, csak ölelem, mintha nekem volna édesanya, ölelem, s mondom, bocsásson meg nekem. Mit bocsásson? Hát mit tettem én mostan olyat Isten szemibe, hogy verjen? Elhattam a rossz embert, hát én már azért nem kérek semmi bocsánatot. Ő kérjen tőlem, hogy milyen csúf életet csinált nekem. S ez az új gazda. Ez most mitűl van úgy oda? Hát mit kell bőgni úgy azon, hogy béjött nekem a szobába? Még ha szűzleány vónék. Vagy hogy ő a feleségit csúfolja meg velem. De hát nem vagyunk mi senkik, hogy úgy kell keressük Isten bocsánatát. Már az igaz, nem lehet a férfit megérteni, mi annak a baja. Se el nem mondja. Egyik nem érti a másikat. Na, legalább az erdő szép itten. Mert a Mezőségben nekünk az nem volt. Nem volt ott semmi, csak az a rossz főd, amin mindég veszekedtünk, hogy mennyi van s kié legyen.

Mondom magamnak aztán, hogy tudjam, mint a mesében, a végit, hogy mit lehessen belőle megtanulni annak, aki hallgassa a mesét. Mert nem hiába hallgassa, hanem hogy okosodjék. Mondom magamnak:

– Na, Kali fiam, voltál egy jó cseléd. S mi lett belőled? Egy rossz férjnek a rossz asszonya.

Gondolom, ha meghal édesapa, mert nem jó neki a szíve, s mondja is Mihály bátyám, sokat feküszik a szívivel, akkor visszamegyek. Vagy ha feküszik sokat, vagy hozzák bé a kórházba, akkor lehet, elejibe megyek, s kérem a bocsánatát. Ha már nagyon beteg, csak megbocsát. De nem kívánom édesapámnak a halálát, nem azért. Vagy lehet, szívem mélyén kívánom. Ki tudja, mi van az ember szíviben. Nem ismeri az ember se a férfit, de se a maga szívit. Szégyenszemre lehet, hazaódalgok Székre.

Megyek haza aztán az erdőről. Nem főztem semmit. Van tegnapról, ha kell, tud maga is enni.

Nincs otthon. El van menve. A pettyes kutyát is elvitte.

Teszem bé a rádiót. Csak nem tudok románul, mikor a rádióban beszélnek, nem értem. Ritkán, hogy beszélnek benne magyarul. Még máshogy is beszélnek, az ország népeinek a nyelvén. Egy órát legfennebb mondogatnak magyarul. Mikor nekem a gazda megmondta, mikor még úgy voltunk, hogy beszélgettünk, mondta, hogy azért nem vesz tehenet, mert most a tehénnek vége. S mondta mind, buta vagyok, semmit sem tudok a mai világból, s akkor vettem újságot. Világosság, ez az újságnak a neve itten. Olvastam, olvastam, amennyit csak tudtam, de biza nem gyúlott ki a fejembe világosság. Az ember a maga életit meg az újságot sehogy nem tudja összepászítani. Pedig egyezik az idő, azt is most írják s nyomtassák. Ottan mind csak a politika, mi meg itten mind csak a magunk bajával vagyunk. Inkább könyvet olvasok, az való az embernek. Most is kapok egy könyvet a polcon, egy afrikai vadember írta. Már azok is írnak könyvet biza! Akkor már én is írhatok mindjárt. Kéne is írjak. Mert mesélni sincs kinek. Legalább egy tehén lenne, hogy annak mondjam. Annak is kell legyen párja.

Abba a vademberesbe, Lobagola a neve, az van, hogy van melyik vadembernek van tíz meg húsz asszonya. Annyi neki a felesége. Na, a fene megette az olyan világot is. Hogy mint az Istent szólgáljon a sok cseléd mind a férfinek. Ej, a férfi be ravasz még mikor ilyen vad állapotba van akkor is.

Birihez is kimegyek, aki mindég úgy felpakol, mintha éhező kódis volnék. Tudja már ő a dolgomat, megmondtam neki. Csütörtök esténkint el-elmegyek a posta megé, ahol a széki találkozó. Várom mind, mikor tesz ki a gazda. Mert dolgom nincsen semmi, hogy csináljam. De nem beszél semmit. Kivárom én már azt, hogy kitegyen, nem megyek magamtól. Nem loptam, hogy rajtakapjanak, s menjek magamtól. Mondja meg a gazda, mi rosszat csináltam. Csak izenek édesanyámnak Mihállyal, mikor megint jő be, hogy igen látnám.

Aztán Miklós-napra már békességben vagyunk, megint hí, hogy ebédeljek meg vele. Nem volt semmi egyéb, semmit nem beszélünk, csak fogja, s megint kedves az arca.

Kifigyeltem én ezt a Vilmos gazdát, hogy tudjam kiismerni a természetit. Ennek olyan morcos az arca, mikor beszél mással. Olyan szigorú, hogy az ember megijed. A szája is úgy áll neki, mint akinek semmi se tetszik a világban. Csípi össze a szemit, s úgy néz, mindjárt megharap. Csak aztán mikor ketten vagyunk, s lássa, nem veszek én el tőle semmit, na akkor kiszépül az arca egészen, megnyugoszik az ideges természetéből. Már mint egy fiatal ember, olyan kezd lenni, egész jóságos, barátságos. De biza ilyen arcot sose vág, ha idegen van.

Szóval meg vagyunk békélve. Már úgy teszi a szépet, hogy kér, ezt főzzek, azt süssek. Azt is megmondja, mikor kell neki elmenni s mikor jő haza, hány órakor. Sose mondta még, mikor jő. Hát az ember sose ismeri ki magát a férfin. Sose. Egyik percbe hideg, aztán meg rí, most meg azt is megmondja, mikor jő haza.

Aztán kérdem a karácsont, hogy akarja. Mondja, hogy első napján megy le édesanyjához, jőnek a testvérek is. S én mit csináljak neki? Már hogy sütés s ilyesmi. Őneki az nem nagy ünnep, csak a család miatt menyen le. Már ha eljőnek a testvérek, mert mióta hogy nem látta őköt. Tőtöttkáposztát szereti. De fát nem csinál, meg ilyesmi. Ő nem törődik a karácsonnyal. Csak a tőtöttkáposzta, azt csináljam. Hát akkor aztán magamba leszek az ünnepre is.

Miféle ünnep ez. Tőtöttkáposztából kér, Krisztus urunkból nem kér.

Fát se hozunk, pedig lehetne, annyi van itt fent az oldalba. Na, gondolom, bár egy kalácsot csináljak. Miféle karácson az ilyen. Se gyermek, se Isten. Csak úgy csendesen vagyunk. Nem is töröm úgy magamat most. Csak kipucolok mindent, csinálom a káposztát. Kezdi enni. Hogy náluk nem ilyen. Nem édesből van, hanem savanyából. Na, az anyád teremtésit. Hát akkor főzzed magad. De nem mondok semmit. Csak már nem esik jól a falat.

Csúf volt nekem az életem, de csak otthon volt az ember. Mentünk édesanyánknál, jöttek a testvérek, vittük az aranydiót a gyermekeknek. Még a románok is megkolindáltak, mert volt nekünk pár román család a faluba, s azok jöttek. De azért mink vagyunk többen. Szépen ülünk le az asztalhoz, minden tiszta, jó szagú. Mert egyszer az évbe nekünk is legyen, hogy szép s bőven van. Egyszer, karácsonkor.

S a gondolatom visszamegyen most ahhoz a gonosz emberhez. Hát ott ültem vele húsz karácsont, nem lehet azt elfelejteni egy pálcaütésre, ahogy elvette az aranyszamár a szegény leányt, hogy többet ne emlékezzen semmire, hogy annak az aranyos gróf urának meg tudjon bocsájtani. Mert tisztára el kellett vegye az emlékezését, addig nem lehetett. Nem akarja az én szívem, hogy megint úgy legyen a fekete haragba, de ha egyszer megvolt. A fene vitte volna el. Mert első napján még tartotta magát, aztán jól béivott a kocsmába. S míg feljött az újév, mind csak vedelt.

Szomorú ünnep ez a Békásban a cselédnek. Gondoltam, csinálok valami hímzést a gazdának, de mikor így elhidegedtünk, gondoltam, csinál neked a fene.

Aztán csak ad egy kuvertbe nekem száz lejt. S homlokon csókol. Megszégyellem magam akkor. Csináltam pár olyan hímzett kendőt, hogy adjam el a piacon, adok belőle neki. Csak a szívemmel nem neki varrtam. De ő azt nem láthassa.

Akkor kér, hogy énekeljek. Énekelek, de a szívem hasad meg. A kis Jézus gyermek megszületett, aztat énekelem neki. Nekünk meg mi született. A szomorúság.

Gondolkozok kicsit, kimenjek-e én is hazulra, mert Mihály nem jött, s nem tudom, mehetek-é. Megüzenem egy széki ismerőssel, kivel a piacon találkozok még ünnep előtt, egy leány, ki minden héten hozza a tojását. Édesanyámtól hozza vissza az izenetet, hogy szíve szakad meg, de édesapa nem fogad. Azt mondja, maradjak, ahová elmentem kurvának. Ezt izeni az édesapa. Na, ha nem fogad, verje meg az Isten, szalad ki a számon. Aztán megszégyellem magam, mert meghallja ez a széki leányka, Salla Mihályék leánya.

Karácson után a gazda sokat eljár megint. Szilveszteri mulatságba is megy. Én csak ülök, hallgatom a muzsikát. Olvasom Verne Gyula könyveit, meg még sok érdekes kalandokat. Jó is a könyv, hogy az ember ne legyen úgy egyedül, ebbe a világba. Megyek sokat a templomba, meg Birihez, de hát csak megunja az ember a templomot is már olyan sokszor, s Birinek is megvan a baja. Na, Kali, úgy vénülsz meg, hogy csendbe. Egy szót nincs kivel beszéljek. Biri már rég tudja a dolgom, szán nagyon. Itten lejjebb barátkozom gazdákkal, a Romitánékkal, Butykával, meg itten vannak Bányaiék is. S megyek fejni nekik, akkor olcsóbb a tej. Szeretik a széki cselédet.

Béköszönt az újév. Mit várhatok, gondolom. Imádkozok, de csak úgy, mint a gép. Hát nem tudhassa megcsinálni az Isten az egész életemet, amit így széjjelszaggattam. Nem kérek én semmit. Gazda mondja, lehet, el fog küldeni, mert őneki, míg nem piacozok, nincs folyó pénze. Mi az, hogy folyó, nem tudom. Kérdem, nem lehet valamit piacozni? Tud csinálni oltványokat, rózsatöveket szokott, vagy hagymákat, kardvirágot, abból rengeteg van. De azt mostan nem veszik még. Majd jó két hónap múlva. Addig mit csináljon velem. Mondom neki akkor, hagyjon meg, ne adjon fizetséget, nem kell semmi, csak itten mit eszek, s dolgozok neki. Majd ad, ha piacoztunk.

A január nagyon csendes. A gazda ül sokat az asztalnál, ír, olvas. Még fest is egy füzetbe színes festékkel. Rózsákat fest. Rendezi a szekrényeket, magokkal. Katulyákból csinált sok szekrényei vannak, fel van írva mindegyikre, hogy micsoda. Egyik este vacsora után kér, meséljek neki. Már mióta nem kért egy mesét. Aztán még sok nap kéri. Mondom neki az ördögöt, mikor összeveszett a feleségivel. Olyasmi meséket mondok mindég a rossz férfiakról s asszonyokról, hogy kacagtassam, hogy ne legyünk olyan szomorún. Egyik este a vacsora után fogja meg a kezem, s mondja:

– Gyere, te Kali – s húz bé a szobámba.

Na, úgy vagyunk megint. S még ott is aluszik reggelig. Meg vagyok ijedve. Mert aztán másnap megint mi lesz, félek. De nem úgy van. Most igen jóságos velem a gazda. Reggel még az arcomat is simítja. Mondja, mutassam magamat most már kendő nélkül idehaza. Nem bánom. Következő napon aztán vígan vagyunk. Én is lesem a kedvit. Csak nemigen találom a dolgomat. Mert ilyenkor télen szőni szoktam, vagy fosztani, vagy amit legjobban szeretek, fonni, együtt az asszonyokkal egy jó fonótartónál. Ahol jó beszéd folyik, vagy megy egy jó hosszú mese. Az én magam is voltam régen fonótartó. Mennyit meséltem! Átkoztak is az asszonyok, hogy úgy rángatom őket, mint a bábut, ha akarom, rínak, ha akarom, nevetnek. De abba nem tudják hagyni a mesehallgatást. Így is voltunk sokat, míg az uram el nem küldötte őköt, hogy aztán már ne jöjjenek többet. Fájt neki a más öröme. Fáj nekem az a régi élet, fáj a szívem, ha csak gondolok rá.

Mostan mesélem már a gazdának az afféle legendás meséket. Tündérekkel, varázslóval, csodákkal, királyokkal s az Aranyhajúval. Pedig ma már nem szeretik az emberek úgy az ilyesmi meséket, csak a valódit, ami megesett. Ma olyan világ van, nem hisznek. Nem hisznek semmit. Mert az ilyesmibe hinni kell. A gazda csak nevet, ő se hisz. Templomba se megy. Mérges is, mikor mondom neki a templomot.

Aztán eltelik három nap, ismét fogja meg a kezemet, s húz. Mind kedvesebb. Hát én se vagyok épp undok. Megint odabent alszik énnálam. Vasárnap reggel olyan nagy kedve van a gazdának, hogy felkel, s ismét rám igazítja magát. Aztán igen vidám, mint a férfi mindég, mikor megvolt a dolga. Mondja is, megyünk ki az erdőre kirándulni. Mondom, nekem főzni kell. Pedig már vékonyan van a kamra, nem vesszük úgy a húst. Hagyjam a fészkes fenébe, menyünk. Tisztára rám parancsol. Na, széki asszony, kirándultál-e már? Mert soha az életembe.

Ki is menyünk szépen az erdőre, kicsit feltarisznyázunk, hogy épp legyen mit faljunk. A gazda úgy megy elöl, Vilmos, hogy csak tudjak futni utána. Nesze neked, Kali. Nem elég, hogy még reggel is asszony kellett legyél, most még kirándulsz is. Nem azért, hogy nem örülök, mikor a gazda ilyen vidám velem, de nem vagyok olyan fürge, mint leánykoromba. Nincs olyan nagy hó, olvadozik is, csúszik az ember csizmája. Mikor jövünk hazafele, a gazda szed hóvirágot gyökerestől, bérakja az újságpapírba, meg még valami egyéb virágot is szed melléje. Felkiált, hogy:

– Kinemesítjük, mi, Kali? Nemesített hóvirág. Azt úgyse látott még a világ.

Igaz is, az utcán a cigányok szokták árusítani az ilyesmit. Komoly virágos nem foglalkozik vele, de azt mondja, majd ő megmutassa. Mert ha a természetnek van egy ilyen gondolatja, hogy virágot hozzon a hó alól, akkor az ember foghassa, s fejleszti tovább, hogy nagyobb s szebb legyen. Mert az igaz, a hóvirág nyamvadt. Nem is szokás szedni.

A gazda egész fel van frissülve, mikor hazatérünk. Egész éjjel ír, még éjfél előtt kér herbateát egy nagy kannával. Aztán fekszek le. Hajnalba béjő megint.

Osztán így megy ez egész héten. Minden másad-, harmadnap béjő. Édesen aluszik, nem azért. Mindég kedves. Szerda délután, mikor a napom van, kezdek szedelőzködni, hogy csendesen menjek ki. Igen hideg van, gondolom is, gyorsan lefutok Birihez, buszt veszek, nem gyaloglok. Épp kijő a gazda a konyhába, mikor lépek ki, mert köszönni nem szoktunk. Mondja akkor, ne menjek sehová, hideg van. Kérdem, nem kell menjek? Mert nem magamtól megyek, hanem akkorra vagyok mondva. Nem, inkább főzzek neki egy teát, s fejezzem bé a vastag stucnit, amit ígértem, mert fázik a lába. Hát akkor nem megyek, ha nem kell. Vettem tűt magamnak, s szálat, s kötök. Én nem tudok munka nélkül ülni. Jól megtömöm a kályháját, s dolgozunk. Mostan a másik szobájába dolgozik, valami gyökereket vagdal le, de fázik a keze, mert kestyűben csinálja. Ottan nem szabad túl meleg legyen, mert ott vannak mind magok s cserepek, s nem kell igen meleg legyen nekik. Üljek oda hozzá. Hozom a tűimet, s kötök. Na, meséljek.

– Elmondom a szegény leány történetét, aki a kútban végezte. Jó-e?

Ez nem a Mesés Anna élete, csak hasonlít. Ez mese, de szegény Annával megesett. Ne szomorítsam meg, mondjak másat.

– Akkor elmondom a legényt, ki a bánatba beléhalt, mert nem adták hozzá a szegény leányt. Bémentek együtt a Csukás-tóba egy zsák kővel a hátukon. S mindég megjelennek, mikor nagy holdvilág van, táncolnak a tó fenekén, s akkor feljőnek. Mert ők csak ottan boldogok a halálban.

Na, szép vidám mesét mondtam megint, feleli.

Már kezdünk tavaszodni, hideg van még, de már készül a gazda a tavaszra. Jaj, be haragszik, mikor mondom neki, gazda. Mert már dolgozik kinn a kertbe, trágyával csinálja a virágfészkeket, így mondja. Már vett magának egy termoszot is, az olyasmi kanna, ami melegen tartsa az italt, tükrös bévül. S mindég magával hordja, issza a teát.

Úgy is maradtunk, jő mindég bé hozzám. Tavaszra már egész vidáman vagyunk. Mint a házasfelek egészen. Már az arcomat is simítja. Csókot is ad a homlokomra. Szépen néz sokat. Szép ember a gazda, akárki ránéz, lássa.

Csak az a bánatom, hogy igen sokat sír. Férfinak sokat sír. Hajtsa le a fejit az asztalra, vacsora közbe. Akkor kell vigasztaljam. Mert aztán mindenik gyermek lesz, mikor rí. Csak csücsürít s rí nekem. De semmit nem tud beszélni, hogy mi neki a bánata. Ilyen a férfi. Nem tud beszélni. Nem tanulta meg, hogy mondja. Most meg csak rí s hallgat.

Az Isten verje meg, hogy nem beszél semmit. Olyan dühös leszek aztán. Hát az ember nem lát keresztül egy férfin, hogy tudja, mi néki a baja. Hogy a lelkét mi marja mind, mitől neki annyit kell sírni, s olyankor nem is lehet megvidámítani. Mert van, hogy olyan szürkén néz, s a hangja is olyankor túl gyenge. Látszik, hogy nincs meg az erő benne. Aztán csak mikor kezd dolgozni, akkor kap erőre, mert a férfinak a vigasza a munka. Úgy van megteremtve. S ő a kertjében mindent teremt, mint az Isten. Mostan mind járnak csodálni. Az már igaz, asszony is munkával vigasztalódik, de nem úgy. Ha az asszonynak bánatja van, megy és seper. Vagy mos egy jót. De a házimunka, az mi? Mert az nem teremt semmit. Csak hogy nincs piszok, s van tiszta ruha, s van mit enni. Azt senki nem nézi, hogy az egy nagy valami vóna, amiért dicséret kell járjon.

Mikor rí, olyan, mint egy gyermek. Egy kicsi béka. Minden ember olyan lesz, mint a kicsi gyermek, mikor bánata van s rí. S még jobb is, mikor rí, mint amikor csak olyan szürkén s szó nélkül járogat a házba. Akkor nem merek szólani hozzá. De mikor folyik neki a könnye, akkor vonom a karomba, fejit simogatom, akkor hagyja, olyan gyenge, mint egy ma született csecsemő. Még a száját is úgy csücsürgeti, kidugja az alulsó ajkát, tisztára, mint egy baba.

Mondottam neki, járjon el a templomba, s nyerjen vigasztalást. Akkor úgy felmérgesedett, pedig az elébb még úgy folyott a könnye, hogy az ember azt hitte, nincs nekije ereje a kanalat a szájába tenni. Mikor mondom, hogy hová menjen s vigasztalódjon, akkorát ver az asztalra, hogy ilyet én még őtőle nem pipáltam. Hogy dugjam fel a micsodámba a papokat, mert ő úgy utálja őket, mert azok bolondították meg az embereket, vették el a gondolkozásukat, s elszedték mind a nagy zsíros papok a szegéntől a pénzeket. Mert az istenesek csak a túlvilágot nézik. De őszerinte ezt a világot kell nézni s felemelni, s a papságnak mindég olyan az érdeke, hogy az ember maradjon szegény s tudatlan, cselédsorú, pedig kiverekedhetné magát belőle. Hogy én nem verekszem magam a cselédségből felfelé, azt tisztára nekem mondja. Mit kell mindég annyit verekedni, gondolkozok. Nem jól van az ember, ahol van? Maradjon helyt, s jól van dolga. De szerintem akinek ekkora a bánata, mint őneki, az jobban teszi, ha imádkozik kicsit. Ezt meg is mondom neki. Azért van a templom, hogy vigasztalódjon az ember. De imádságért nem kell a templomig menni. Jöjjék, imádkozzon velem. Megint csapja az asztalt, és akkora prédikációt tart, mint egy miniszter. Csak épp úgy felmérgesedve, tiszta veres az arca. Aztán is mind olyan ideges marad. Nagy baj, ha az ember nem hisz. Nagy. Aztán egész este nem szól.

Na, gondolom, nem tudod te béhajlítni a térgyedet, hogy imádkozzál. Akkora büszke a gazda, nem tud az térgyelni. Baj, ha nem tud. Nagy baj.

Mikor így rí, az ember nem gondolná, hogy olyan nagy komoly férfi, aki annyi hold földet egyedül gyúr. Vagy hogy olyan ereje van, mikor reám jő, mert férfierő akkora van benne, hogy csuda. Mikor pityereg, akkor egy kicsi árva gyermek, mikor így hajtsa a fejit az ölömbe. Csak inkább sírja ki magát, mint üljön s nézze a kályhát üres arccal, bánatosan.

Bezzeg mikor jő vendég vagy olyasmi kertlátogató, s folyik a tanácskozás, milyen erős férfinek látszódik. Olyan képet vág, hogy igen szigorút. Akkor semmi bánat nem látszódik őrajta. A munkában minden férfi milyen erős s okos. De lehet, az én gazdámnál az is a baj, hogy olyasmi gyenge dologgal foglalkozik, virággal. Nem hogy ne lenne szép dolog a virág, mert én igen szeretem. De nem komoly. A főd az komoly, az állat, a búza vagy a főzelékféle zöldség, amit csinálnak a hóstátik, mert azt nagyon kell tudni. De a virág nem férfinek való. Elgyengíti az ilyesmi, elasszonyosítja. Igaz, minden olyasmi kertész, aki üzemi kertészetet csinál, mert így híjják, iparasodik, ha nagyban csinálja valaki, az mind férfi, mind egy szálig. Ha valami már egyszer iparas, akkor az férfi.

Ilyen a virág. Mikor ottan nő az ember háza előtt pár bokorral, akkor asszony gondozza. Ha két hold van belőle, férfidolog.

S hiába, hogy nagy becsben van a gazda. Mert biza becsben van ő tartva. Jőnek hozzá a professzorok tanulmányozni a kertet s a fajtákat, s hogy miféle munkákat csinál a növényekkel, virággal, fákkal, almákkal, körtékkel. Főleg most tavasszal, mind nézik a virágját. Jőnek diákok is nagy csapatba. S ő is mind több s többet megy tudományosan, viszi mindég a virágot, szedi ki, gyökerét mutassa, készíti elé. Annyit mind kezd járogatni mindenhová, fontos ember lesz. Híjják százfelé, hogy menjen, ismerőse, cimborája, komái. Mégis bánatos sokat. Pedig semmi baja neki.

Most már nem küld el, gondolom, én lettem nekije az asszony. Ki tudja? Ki ilyen korba van, mint én, lehet, épp kenyere felénél, már nincs úgy megijedve attól, ami jő. Kérdi is mind, mennyi vagyok.

– Mi mennyi, drága gazduram? Mennyi a bánatom, vagy mit akar kend megtudni?

– Év, mennyi éves vagy te, Kali?

Hát annyi, hogy már jól kiismerjem az embereket. Akkor mondja, el fogja szedni a buletinemet, s megnézi benne. Nézze, drága, ha nem hisz a szemének. Mert nem a buletin számít, hanem a képem.

Csak mikor jő reám, jő énhozzám bé a szobámba, hetente kétszer s van, hogy háromszor, énbennem nincs asszonyi érzés. Kiszáradtam én már az örömtől. Mikor ő rajtam örömét leli, örvendek én nekije, nem is tagadom. De énbennem nincsen meg úgy az öröm, mint a férfiben. Inkább arra gondolok, mikor ő rajtam igazítsa magát, hogy milyen finom nekünk az ágynemű, jó illatos, friss. Vagy hogy milyen jó tésztát gyúrok neki holnapra, szilvalekvárost. S hogy milyen szép lesz nekünk a tavasz, dolgozunk vígan a kertbe örökké, csak fagy ne legyen áprilisbe, mert akkor semmink nem lesz. S aztán már nyárelőtől mind jobban s jobban megyek a piacra, s ügyesen árulok. Mind erre gondolok. Az olyasmi jó életünkre gondolok, ami nekünk mostan kezd kicsit lenni. Mert azt csak megadta az Isten. Egy kicsi jót, hogy kapjak én is. Csak épp ott lent nincs úgy nekem meg az asszonyi fickándozásom.

[..]

Köszönetnyilvánítás

A szerző sokat köszönhet mindazoknak, akik kutatásaikkal, fotóikkal, személyes hagyatékukkal és emlékezetükkel tudatosan vagy véletlenül segítették a munkáját, időt áldoztak a személyes találkozásokra és levelek megválaszolására. Külön köszönet illeti Bárdi Nándort, aki fáradhatatlanul válaszolt minden kérdésre és a kézirat olvasása után javaslatokat tett. Továbbá köszönet illeti Bányai Évát, Balogh Juditot, Diószegi Annát, Gagyi Józsefet, Feleki Károlyt, Keszeg Vilmost, Nádori Gergelyt, Palocsay Katát, Stefano Bottonit. Köszönet azoknak, akik a sok véletlen találkozás során tudásukkal, emberi lényükkel segítettek és jelen voltak, például egy atya a szamosújvári ferences templom kapujában, aki ferences vicceket mesélt. Utólag mégis hasznosnak bizonyult, hogy az állambiztonsági levéltárakban nem sikerült kutatni; ha mégis sikerült volna, a szerzőre talán olyan tudás- és információhegyek omlanak, ami miatt ezt a regényt nem tudja befejezni. Tehát ezeket az intézményeket is köszönet illeti. A szerző háláját fejezi ki férjének és kisfiának, hogy elviselik a regényírást, amit se velük, se nélkülük nem tud művelni. Köszönet és újbóli főhajtás Nagy Boglárka előtt, aki nélkül már az első könyvét sem tudta volna tető alá hozni. Segítségük és igyekezetük dacára a regény minden hibájáért és gyengeségéért csak a szerző a felelős.

Tartalom

Kali könyve

Vilmos könyve

Annuska könyve

Eleonóra könyve

Vége

Köszönetnyilvánítás

www.facebook.com/JelenkorKiado

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0