Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Knut Hamsun

TÓBIÁS KIRÁLY VÁROSA

fordította:
Ács Géza

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-033-3 EPUB
ISBN 978-963-678-034-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Segelfoss By

első kiadás: 1915.
az elektronikus változat az 1926. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító kora XX. századi amerikai festőiskola tagjának műve,
a cím nélküli festmény részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Valaki áll az új zászlódombon, ugyan mit keres ott? Ez bizonyosan megint a boltos Theodor hóbortja, de tudná csak az apja, az öreg boltos Per!

Lám, Holmengraa úrnak, a földesúrnak volt zászlórúdja is, zászlólengetője is. Ez érthető, mert szükséges. Neki a postahajónak kell jelt adnia, különösen olyankor, ha súlyosan megrakott teherhajó közeledik a rakodópart felé és búzát hoz a malomnak. De boltos Theodor nem ismert szemérmet, zászlódombot csinált csak azért, mert szatócs és mindenért lengette a lobogót, néha semmi okból, vagy csak azért, mert vasárnap volt. Bolondot csinált magából.

Most is felküldött egy embert a zászlódombra, mintha kellett volna. És az ember ott áll és kémleli a tengert. Készen tartja a lobogót, hogy felhúzhassa, mihelyst meglátja azt, amit kell. Pedig legföljebb csak a halászhajót várhatta.

Furcsa dolog, de az ifjú boltos Theodor akárhányszor lengette a lobogót és tette bolonddá az embereket, mindig megbocsátottak neki. Kíváncsivá tette, magával ragadta őket és megindította a szóbeszédet: ugyan mi van vele ma megint? Az az ördöngős Theodor mindig tartogat valami meglepetést. Ole Johan és Lars Manuelsen mindenesetre nagyon kíváncsiak, lent az úton találkoztak és nem tudják levenni a szemüket arról a zászlós emberről.

Ole Johan még mindig ugyanaz, aki volt, évek hosszú sora óta Holmengraa úr szolgálatában áll, zsákokkal, meg súlyos terhekkel robotol, – hosszúszárú csizmába és izlandi bekecsbe bujt piszokfészek.

Bizony nem vitte sokra és a családja éppen olyan nyomorúságos helyzetben van, mint azelőtt, ennyire rosszul megy a sora némelyik embernek. Lars Manuelsen ellenben felvirágzott, együtt nőtt Segelfoss városával, az ő fia L. Lassen, a nagy délnorvégiai pap, a tudós és püspökség várományosa és az ő fia Julius, a rakodóparti Larsen-szálloda gazdája. Daverdana is az ő gyermeke, a vöröshajú, aki férjhez ment a hajóhíd őréhez és olyan szenvedélyesnek látszik. Igy hát Lars Manuelsen családja zöldágra vergődött és ő maga is már régen önálló gazda, még senki se látta őt pénz nélkül a boltban. Ilyen jól is mehet némelyik embernek a sora. A vörös szakálla finomabb lett és megszürkült, a haja egészen kihullott, de a fia, L. Lassen vett és küldött neki egy parókát és azt hordja most nap-nap után. Ha aztán két gombsoros bekecsében jár és a munkához hozzá sem nyúl, ez talán csak azért van, mert nincs szüksége rá, annyira megjavultak a viszonyai. Manapság már senki se beszél Larsszal bántó hangon, de persze akadtak régi pajtásai és rabszolgatársai a földön, akik megkockáztatják az ilyen kérdéseket, mint: Nem tudom megérteni, Lars, hogy miből élsz, hacsak nem lopod a pénzt! Erre Lars Manuelsen köp egy nagyot és azt feleli: Tartozom tán neked valamivel? – Dehogy is. De bár tartoznál! – Akkor megfizetném, – mondja. Lars Manuelsen jövedelme nagyon természetesen adódott. Hát járhat-e például egy ember, akinek ilyen finom gyerekei vannak, másokhoz munkába? Ugye nem? De amikor Julius berendezte a szállodáját és vendégeket fogadott, persze az öreg apját is belekapcsolta az üzembe. Ki vinné el különben a bőröndöket meg a ládákat a hajóhídról és ki cipelné vissza? Kezdetben Lars Manuelsen szerény volt és keveset keresett, de utóbb gyarapodott a jövedelme, jött egyik-másik hajós vagy állatkereskedő és vágómarhát vett a városok számára, avagy fényképész, esetleg egyik vagy másik képeslapnak az utazó tudósítója, azonkívül egyre gyakrabban jöttek kereskedelmi utazók és árumintáikat bőröndben hozták magukkal. És ezek mind bőkezű és jóravaló utasok voltak, világfiak, akiknek megért egy huszonöt őrést az, hogy híres ember apja cipelte a holmijukat. Erről az Ole Johanról senki se tudott semmit, Lars Manuelsenről ellenben mindenki tudta, hogy kicsoda, – sőt ő maga is tudta és nem is hallgatta el.

Nem várnak ezek se halászhajót, se vitorlást, mondja Lars Manuelsen. Mert hiszen nincsen is szél.

Az ám, nincs szél. Akkor talán vendégek, vagy idegenek jönnek, evezőscsónakon?

Mind a ketten ilyesmire gondolnak, de lehetetlennek és nevetségesnek tartják. Mert a boltos Per meg a fia, a boltos Theodor nem igen szokott vendégeket fogadni. Ellenben, ha Holmengraa úr zászlódombján állt volna valaki…

Mert Holmengraa úr még mindig az a nagy ember volt, akire mindenki legelőbb gondolt. Néhány évvel ezelőtt nagy veszteséget szenvedett ugyan és azóta is voltak veszteségei, de mi egy-két veszteség annak, aki el tudja viselni. Hiszen rozs meg búza most is éppúgy jött Segelfossba, mint azelőtt, nagy gőzösökön, Amerikából meg a Fekete-tengerről és aztán el is ment liszt alakjában minden északi országba és Finmarkenbe. Hiszen Holmengraa úr malma nem szünetelt egyetlen munkanapon sem, bár már nem járt úgy éjszakánként is, mint régente.

De ami a vendégeket és más efféléket illeti, Ole Johan és Lars Manuelsen törték a fejüket, hogy ugyan kit várhatna Holmengraa úr, a nagyember, hiszen a leánya, Mariane kisasszony, már visszatért Krisztiániából és a külföldről, vörös köpenyében, de az ördögbe is, Holmengraa úr akkor se venné igénybe a boltos Theodor zászlaját.

Ole Johan ezt mondja: Ha volna időm, akkor a zászlódomb felé venném az utamat és megtudakolnám. Nem mehetnél te, Lars?

Micsoda? Nem! Nincsen rá kedvem!

Hát akkor nem, de akkor egyikünk se tudja meg, mondja Ole Johan sértődötten. De nagyra vagy, már semmire sincs kedved.

Lars Manuelsen köp egyet és így felel: Tartozom neked valamivel? Ole Johan indulni készül, de abban a pillanatban meglátja Martin bérest, amint madarakkal a vállán közeledik feléjük. Martin béres az erdőből jön, puska van a kezében és vadat űz egész nap, a kékróka prémje hetven korona, a nyesté pedig harminc.

Mit lőttél ma? kérdi Lars Manuelsen az előzékenység kedvéért.

Nézd meg! feleli Martin béres röviden.

Mert Martin béres ilyen félvállról kezel mindenkit és egy nagy ember apjával se tesz kivételt. Nagy ember – ki nagy manapság? Amióta az előbbi gazdája meghalt, Martin béres senkit se lát nagynak az emberek között, legnagyobbrészt a hadnagy napjaiból való emlékeinek él, a harmadik Willatz Holmsen napjaira gondol, amikor még a mostani Rasch ügyvédné volt a házvezetőnő a birtokon, a távirász Gottfred meg szolga a Segelfoss-kastélyban. Azokra a napokra emlékszik. Persze most is van egy Willatz Holmsen, az a negyedik, akit ifjú Willatznak hívnak. De az művész és ritkán van odahaza, Martin béres alig ismeri.

Martin tovább megy a madaraival a vállán és a régimódi gondolkozásmódjával.

Miért nem mégy le a mi szállodánkba, ott eladhatnád a madaraidat és pénzt kaphatnál értük, mondja neki Lars Manuelsen.

Nem hallotta ezt Martin béres? Dehogy nem, jól hallotta, csak nem felelt. Annyira megvetette ezt a fennhéjázó ajánlatot.

Nem láttad, hogy ki áll a zászlódombon? kiáltja utána Ole Johan.

Martin béres megáll: A zászlódombon? A boltos Kornelius, feleli, mert hát Ole Johan kérdezte.

A boltos Kornelius?

Az.

Martin béres tovább megy. És különösen azért utálja Lars Manuelsent, mert két sor gomb van a bekecsén.

Ó, hiszen Ole Johan és Lars Manuelsen jól látta, hogy Kornelius, a szatócsinas áll odafent lesben és rajzolódik az ég hátterébe lobogóval a kezében, de hát hallani is akarták és beszélni is akartak róla. Hát, ha Kornelius van ott, akkor csak olyasmiről lehet szó, ami a boltosékat illeti, a boltos Pert, vagy a fiát, a boltos Theodort. De vajjon mi lehet az?

A bolt – egyébként ma már csak egy embert jelentett, mert az öreg P. Jensen már nyolcadik éve nyomja bénultan az ágyat és az üzlet szempontjából annyit számított, mint a nulla, ellenben a fia volt minden, nagyszerűen felvirágoztatta az üzletet, nagystílűvé, vagyont érővé fejlesztette. Ez a Theodor szerencsés volt mindenben, amit kitervelt és megvalósított, felülmulta az apját, mert ő már tollasodott is, míg az apja csak takarékoskodott. Pedig ez a fiatalember még csak a húszas éveiben volt és mind e mai napig sikerült kivédeni a helyét a konkurensek ellenében, legutóbb még a péket is elnyelte egész sütödéjével együtt, holmi fűszertartozásért.

De ha makacs és keménynyakú volt is ez az aranyharácsoló, alapjában véve korlátolt ember volt. Mi mást is várhatott tőle az ember? Parasztnak, ostobának született, jól vezette a boltját, de az üzleten kívül nem volt több, mint az osztályából való többi legény, sőt talán hiúság és szeszélyek dolgában még rosszabb is. Az emberek sokszor látták, hogy mind a két keze tele volt gyűrűvel és gyakran szaladgált boltjának mocskos padlóján selyempántos cipővel. Még a saját falujából valók is nevettek rajta és azt mondták: Az ám, látná csak az apád!

Az apjával nem sokat törődött, azt már legyőzte, megelőzte, felülmulta. Évek óta mindig a saját szakállára spekulált és halat vett Lofotenben, amennyit csak módjában állt megvenni, minden évben többet, végül már magán-halászbárkát is. Ekkor valóban kiállhatott a fiú a dombra és végigtekinthetett a birodalmán. Ősszel azzal lepte meg az embereket, hogy eladta az új halászbárkáját és sok pénzt kapott érte. Vajon visszavonult a halászattól? Igen: egy évre. Lélegzetet akart venni.

Tavasszal az egyik ytteröjai társaságtól megvette az „Anna“ hajót, a nagy, korhadt tákolmányt, amelynek repedésein még egy esernyőt is átdughatott az ember. A hajó nem ért sokat, de az ára se volt nagy. Néhány hónappal később a hajót a lehető legjobb és leggyorsabb módon rendbe hozták, átszerelték gályává, átmázolták, bebiztosították és elküldték heringhalászatra. Az „Anna“ kitartott, nem esett ki a feneke. És télen talán átküldték volna Lofotenbe nagyhalászatra? Az a pusztulását jelentette volna. Ellenben Theodor az idén teherhajót bérelt a nagyhalászatra. Ez furcsa volt és mindenki megértette, hogy minden nap új veszteséget jelentett. Veszteséget? Éppen azokban a napokban tétetett a kis Theodor tűt egy arany húszkoronásra és ezt a feltűnő ékszert használta nyakkendőtűnek. De mi történt ősszel, mikor a tőkehalrakomány kiszáradt és súlyban megcsökkent? A kis Theodor átrakatta a korhadt gályába, megint biztosíttatta és útnak indította. Valóban ez volt az „Anna“ gálya utolsó útja, mert már Follától délre elpusztult. De a kis Theodor sohase csinált jobb üzletet. Ezzel a manőverrel megszerezte a szükséges tőkét a következő híres sakkhúzásához, amikor megvette a Henriksen kereskedő egész lúdpehelykészletét.

És ezt a jó fogást még több másik követte. Különösen az ócska hajókkal volt nagy szerencséje, így például most megint volt egy öreg, de használható jachtja. És most ez a jacht volt minden nap várható, hogy az új nagyhalrakományát kiszárítsák a hegyekben, de ez a jacht nem haladhatott szél nélkül. Tehát Korneliusnak mégsem a jacht kedvéért kellett volna lengetnie a lobogót.

Ole Johannak van egy meggyökeresedett hibája és ez örökösen kínozza. Olyan kíváncsi, mint egy nő. Azt az ajánlatot teszi, hogy hajlandó egyenesen lemenni a boltba és tudakozódni, ha azalatt Lars Manuelsen átveszi a munkáját a malomban.

Lars Manuelsen ugyan nem dolgozik már a kezével, de már annyiszor utasította vissza öreg pajtását és szomszédját, hogy ezegyszer nem akar kereken nemet mondani. A ruhám nem alkalmas arra, mondja inkább.

A ruhád? Persze nyolc gomb van a bekecsed mellén! gúnyolódik Ole Johan ingerülten és nem szabad őket belisztezned?

Ami azt illeti… feleli Lars Manuelsen eléggé békés hangon. De nem tudom, hogy a parókám miatt lehet-e?

A parókád miatt? Hát azt nem teheted le? És a parókád miatt kell minden munka alól kibújnod? A fenébe azzal a parókával! De ha csak ünnepnap vennéd fel vagy olyankor, ha vecsernyére mégy, akkor nem volna rajta kivetni való.

Erre Lars Manuelsen egyenesen felmegy a malomba és nem vitatkozik tovább. Sokkal büszkébb annál. A vállán keresztül látja, hogy Ole Johan a bolt felé irányítja lépteit.

Fönt az ipartelepen még a régi időkből ismerik Lars Manuelsent és az öreg magától megtalálja a munkáját. De nem hajol le jobban a kelleténél, nem emelget nagy terheket, az ilyesmi már a múlté, azóta már megundorodott a robottól.

Most a sagvikai Bertel áll a helyén. Ez az ember bizalmi emberré növekedett Holmengraa szolgálatában és a napszáma is nagyobb, mint kezdetben volt. A sagvikai Bertelnek meg a feleségének tűrhetően megy a sora, őneki magának biztos jövedelme van, a felesége pedig azok közé tartozik, akik zsákokat varrnak a malomnak és így mellékesen keresnek. A gyerekeik szépen fejlődtek és lett is belőlük valami a konfirmációk után, Gottfred például állandóan a távírdán dolgozik, a Pauline leány pedig szakácsnő a Segelfoss kastélyban és azoknak az embereknek főz, akiket az ifjú Willatz a birtok szolgálatában tart. Ez a Pauline még az öreg Willatz Holmsenéknél tanulta meg a házvezetést meg a főzést és nagyon csinos és tiszteletreméltó háziasszony lett volna belőle a Larsen-szállodában. És vajon Julius nem gondolt erre? Hohó, sokáig gondolt ő a lányra és kitartóan csapta neki a szelet, de Pauline elutasította. Lars Manuelsen nem állhatja meg, hogy át ne lóduljon Bertelhez egy kis tereferére és először megmagyarázza, hogy nem azért jött, mintha újra dolgozni akarna itt, hanem csak hogy szívességet tehessen Ole Johannak.

Értem, feleli Bertel és egy kicsit nevet magában.

Nem dolgozom már, nem szorulok rá.

Nem a’ - feleli Bertel és még jobban nevet magában, mert Bertel az évek multával derűsebb és kedélyesebb lett.

Mert ami azt illeti, ott van a Julius Larsen szállodája, enni meg innivalóval, megvetett ágyakkal és mindennel, amit csak kívánhat az ember.

Az ám.

Lars Manuelsen így szól:

- Hát hogy áll a dolog, elveszi Julius a Paulinét? Hallottál valamit a dologról?

- Nem.

- Mert amondó volnék, folytatja Lars Manuelsen, hogy akkor a Larsen, a fiam eskethetné meg őket és ez többet jelent, mintha más végezné a ceremóniát.

Bertel azt feleli erre, hogy semmit se tud, Pauline azt teheti, amit akar, úgy látszik egyáltalán nem kívánkozik el a kastélyból.

Persze, hogy azt teheti, amit akar. De mit akar és mi a szándéka? Ez mulatságosan hangzik. Talán bizony magára Willatzra gondol? A kóbor madárra, a vándorcigányra, aki egyszer az egyik országban van, másszor meg másikban. A birtokot pedig az a Martin béres igazgatja.

De Bertel, nyilván megőrizte a Holmsenek iránti régi tiszteletét, bosszantja az, hogy Lars Manuelsen gúnyolódik az ifjú Willatz fölött és ezt nem is rejti véka alá:

Az anyádnak volt egy kóbor madara, mondja és az te voltál, mondja. Az a Willatz olyan magasan áll fölöttem, meg az enyéim fölött, hogy meg se lát minket a földön, még kevésbé veszi észre Paulinét, aki évi bérért eszi a kenyerét. Az a Willatz úriember, de mi vagy te meg én? És a mosdatlan szádra se hederít sokat, Lars, hanem legföljebb rácsap egyet:

Erre Bertel jókora tiszteletlenséggel hosszút sercint a levegőbe.

Lars Manuelsen megnémul, mert tudja, hogy ő kicsoda. A mai napig tán még senki se beszélt vele ilyen bántó hangon és már megy is – megy a helyére, a munkájához és otthagyja a sagvikai Bertelt.

Lent az úton Holmengraa úr közeledik, maga a malomtulajdonos. Érdekes, mennyire megváltozott ez az ember. Szürke bekecs, szürke, gyűrött nadrág, a liszttől fehér, vastag cipő és nagy, keféletlen kalap – ez az egész külső dísze! A telek enyhültek az évek folyamán és azok az emberek, akik bekecsben jártak azelőtt, most felöltőt hordanak, nagyon finomak lettek, de fagyoskodnak is eleget. Holmengraa úr azonban még mindig szürke bekecsben jár. Pedig már az ura-i elöljárónak is aranypaszománt van a sapkáján és a parti gőzös pilótája is horgonyos, fényes gombokat hord. Holmengraa úr azonban úgy jár, mint valami halászhajós vagy mint egy munkafelügyelő. Ha az emberek nem szokták volna meg az utóbbi években és nem látták volna már máskép is, akkor nagyon csodálkoztak volna rajta. Hát nem ő volt-e ugyanezen a helyen Tóbiás király és nem ő gyűrt-e le és kényszerített térdre minden teremtményt? Ha nem lett volna még most is az a vastag aranylánc a mellényén, akkor igazán nem lehetett volna elhinni, hogy ő az. Nem, akkor igazán csak a boltos Theodor halszárítójának nézték volna.

Elhalad a sagvikai Bertel előtt és Bertel köszön neki. Holmengraa ahhoz a négy emberből álló csoporthoz megy, amely lisztet tölt a zsákokba és bekötözi a zsákok száját. Köszönnék is neki, meg nem is, kettő bólint egy kicsit, kettő pedig a zsákokra hajol és úgy tesz, mintha semmit se látna. Ezek modern munkások, sárcipőben járnak és kerékpáron mennek munkába, a biciklijük ott áll a közelben.

Holmengraa úr beszél hozzájuk, nem egyenesednek fel és nem hallgatnak figyelmesen, hanem a zsákokra hajolva pihennek és úgy hallgatják. Mikor a gazdájuk befejezte a szavait, kiegyenesednek, gondolkoznak rajta, hogy mit mondott, aztán hangosan, a gazda jelenlétében, maguk közt megtárgyalják a dolgot, kifejezik kétségeiket rendelkezéseinek helyessége iránt, kikérik egymás véleményét, köpködnek, tanácskoznak: Mit gondolsz, Aslak? - mondják. Mit csináljunk? - mondják.

A malomtulajdonos indulni készült, már tett is néhány lépést, de amikor meghallja az utolsó szavakat, hátraszól: Hogy mit csináljatok? Azt tegyétek, amit én mondok. Ezzel, azt hiszi tán, hogy elintézte az ügyet. Ó, bizony mégsem intézte el. De a malomtulajdonos, mint már máskor is, látja, hogy vége a tekintélynek, fél a veszekedéstől és inkább elmegy. Egyebet nem mer megtenni. Már megtörtént, hogy felmondott Aslaknak, de akkor a többi alkalmazott azzal fenyegette meg, hogy ők is otthagyják. Kétszer is megesett ez már és mind a kétszer nem lett a dologból semmi, hanem maradt minden a régiben.

Történt volna csak ez a segelfossi birtok előbbi gazdájával, a hadnaggyal: A lovaglóostor megsuhant volna a levegőben – takarodj! Az évek multán Holmengraa úrnak sokszor vissza kellett emlékeznie Holmsen hadnagyra! Keveset beszélt az, két szót, de a szeme olyan volt, mint két puskagolyó! Ha a kezével megszorította az ostornyelet, akkor a csontjai kifehéredtek rajta, de ha kinyitotta a kezét és barátsággal fordult valakihez, akkor az gazdag és emlékezetes pillanat lett. Jó volt nála dolgozni, mert tudott parancsolni, igazi főnök volt, úr volt. Talán aranykarikát hordott a fülében, mint a nagy nyugati hajóskapitányok? Vagy ezüstveretű, hosszú tajtékpipát szívott? Kövér volt és két székre kellett ülnie, hogy elférjen rajta a nagyságával? És mégis, senkinek se csináltak akkora helyet, mint neki és senki se mert vele félvállról beszélni.

Holmengraa úr még ma is csodálkozik rajta. Hát ő nem próbálkozott meg minden módszerrel, hogy tekintélyt szerezzen magának az emberei előtt? Hát nem jutott-e eszébe még az is, hogy szabadkőműves legyen és így rejtélyes hatalmat sejtessen a háta mögött? De az emberek nem sokat törődtek ezzel, senki se félt tőle, nem volt olyan együgyű. De nem is akadt olyan, aki bizonyosan tudta volna, hogy a malomtulajdonos valóban szabadkőműves.

Holmengraa Lars Manuelsenhez lép és azt mondja:

- Jónapot, Lars. Megint beléptél hozzám?

Lars így felel:

- Eszem ágában sincs. Ez csak amolyan időtöltés.

- Ole Johan hol van?

- Lenn tartóztatják. Addig is én helyettesíteném.

- Ma reggel egy napszámost küldtem ide segítségül, hol van az? - kérdi Holmengraa úr.

- Napszámost? Tán a Konrádot? – Nem, Lars Manuelsen nem látott semmilyen Konradot.

- Nálam eszik, ott van koszton, ma reggel ide kellett volna jönnie.

- Akkor talán valahol üldögél és várakozik. Megkeressem?

- Keresd meg.

Minden helytelenül megy és a malomtulajdonos a szemöldökét ráncolja. Bizony, a segelfossi ipartelep királyának sok baja van. Néhány évvel ezelőtt jóindulatú, kedélyes ember volt, most már kéklenek az erek a halántékán, sovány az orra, ráncok vannak a szeme körül és a szakálla ősz. Minden vékony rajta, a keze, az arca, a lábszára, úgyszólván csak csont és bőr. De ezért jelentéktelen ember volt-e? Hiszen akkor nem lehetett volna az, aki valósággal volt! Igaz, hogy az ipartelepe már nem működött olyan tékozlóan nagyszabású módon, mint azelőtt, a malom már csak nappal őrölt és a személyzetet is csökkentették; de Tóbiás király maga nem tört meg, sőt még kitartóbb volt, mint valaha. Ha megáll itt, elgondolkozik és végignéz a hatalmas folyón, a hajóhídig meg a tengerig és csak a fejét dolgoztatja, akkor az arca erőt fejez ki és a szeme barátságot sugároz. Hiszen az ifjúság elmúlt már fölötte, de az öregkor még nem jött el, koros volt ugyan az évek tekintetében, de azt mondják, hogy még most is születtek gyerekei a környéken.

Lars Manuelsen jön a napszámosokkal és a malomtulajdonos azt kérdi:

- Mit végeztél ma?

- Semmit, mostanáig csak üldögéltem - feleli Konrad.

- Csak üldögélt és pipázott - jelenti Lars Manuelsen.

- Hát mit csináltam volna? - kérdi Konrad. Nem jött az az Ole Johan.

- Akkor jelentkezhettél volna nálam, majd én adtam volna munkát - mondja Lars Manuelsen és fontoskodik.

Konrad megvetően néz rá:

- Nálad? Nálad jelentkeztem volna?

- Igen, azt kellett volna tenned, - szól rá a malomtulajdonos.

- Azt már nem! - mondja Konrad. - És ha uraságod le akar valamit vonni ezért az időveszteségért, hát nem bánom.

- És akkor minden rendben van, azt hiszed? - kérdi a malomtulajdonos. De a munkád elvégezetlenül hever ott még mindig.

- Az igaz, de ha egyszer nem jött az az Ole Johan. Nem tehettem mást.

- És azt a két étkezést is levonjam, amit ma kaptál?

Erre a napszámos így vág vissza:

- Az ételt? Hát éhgyomorral kezdtem volna munkába? Nekünk, bérrabszolgáknak egyre rosszabb lesz a dolgunk, uraságod még a szánktól is irigyli a falatot.

Szép kis szóváltás lett volna ebből megint, ha a malomtulajdonos el nem hallgat. Hiszen tudta, hogy mi lett volna a dolog vége: ez az ember maradt volna a helyén.

- Tulajdonképpen mindjárt haza kellett volna téged küldenem - mondta Holmengraa és elment.

De Konrad nem maradt adós a válasszal.

- Gondolja uraságod? Én pedig vagyok olyan együgyű és azt hiszem, hogy van még jog és törvény az országban. És ha lemennék a laphoz, alighanem ott is így vélekednének.

Igen, a lapnál így vélekednek, gondolta Holmengraa úr, a jó Segelfossi Újságban, amely már a hetedik évét tapossa és a városnak meg a környéknek a szellemi vezetője. A malomtulajdonos neve néhányszor megfordult már ebben a lapban, egyért-másért felelősségre vonták, sokat gáncsolták a lisztárak miatt is, különösen a búzalisztről meg a finomszemű rozslisztről mondták, hogy drága lett a szegény ember számára. De a Segelfossi Újság igazságos lap is volt, a szerkesztő nem fukarkodott az elismerő szóval sem és ha elismert valamit, akkor az nem volt jelentőség nélkül való. Azt mondta: mi. Azt mondta: a mi véleményünk. Egyszer nagy nehezen elismerően nyilatkozott Holmengraa úr működéséről is és ezt írta:

A körülményekhez képest helyeselnünk kell azt, hogy a malomtulajdonos áthelyezi a malomhoz vezető kocsiutat. Igy lényegesen kisebb az emelkedés, a kocsisai 100 kilóval többet rakhatnak fel. Az út hosszabb lett ugyan, de viszont, mint mondtuk, a kocsisok nagyobb szállítmányt vihetnek. Ki akarjuk fejezni azt a nézetünket, hogy az út átépítése hasznos intézkedés a városunkra nézve, de nem hallgathatjuk el azt a megjegyzést, hogy sok szegény ember lovának nehezebb munkában, nagyobb emelkedéseken is el kell mennie. Kétségkívül a munkaadónak is előnyére szolgál, hogy az agyoncsigázott munkás reggelenként egészen munkahelyéig haladhat a kerékpárján és így kevésbé fogyatkozott erővel kezdheti meg a napi robotját. Ezt jegyezzétek meg, dolgozó emberek!

Végre odatotyog Ole Johan. Ő a malom egyik régi, jó embere, ostoba és korlátolt, de hűséges és erős, olyan munkás, aki nem kíméli magát, ha arra kerül a sor. Nála abban nyilvánul meg az udvariasság, hogy már messziről köszön és így kiált:

- Jónapot. Csúnyán elkéstem, de hát azért küldtem addig magam helyett Lars Manuelsent.

Holmengraa úr csak bólintott és otthagyta őket.

- Haragudott? - kérdezte Ole Johan és utána nézett.

- De még mennyire! - felelte Lars Manuelsen túlzott buzgalommal.

- Hát bizony nem volt egészen nyugodt! - tette hozzá a napszámos és kidüllesztette a mellét.

Erre aztán elmondták az egész históriát, megtárgyalták, megvitatták. A napszámos nem felejtette el megismételni, hogy mit mondott a derék uraságnak:

- Jog és törvény az országban? - mondtam.

- Igen, én is itt voltam és hallottam - szól közbe Lars Manuelsen, aki most Konrad pártjára állt. Erre a támogatásra Konrad felbuzdul és még jobban veri a mellét.

- Te is tudod, Lars és te is, Ole Johan, hogy elvégzem a munkámat és teljesítem a kötelességemet. De ha ő úgy rohan rám, mint valami zsarnok vagy rabszolgahajcsár, akkor mondhatom, nem vagyok én az az ember, aki befogja a száját. Ezt az emlékezetébe vésheti. Mert vagy a szemébe mondom a véleményem vagy egy szót se szólok.

- Nem, mondta Lars Manuelsen. - De mit is akartam? Tudja-e valaki, hogy mért akar a boltos Theodor zászlót lengetni?

Konrad megsértődött, azt hitte, hogy egy darabig, ha tudja kötni a figyelmüket. Aztán otthagyja őket, elhalad a sagvikai Bertel, meg a kerékpárok előtt, útközben szemügyre veszi őket és megáll a zsákot kötöző csoportnál.

De Ole Johan ledől egy zsákra, hogy a liszt csak úgy porzik körülötte. A disznó. Ó, nem nagy baj, egy kis liszttel több vagy kevesebb nem árt a ruhájának. Azelőtt is csupa liszt volt és a kovász csomókban ül a ruháján.

Hogy mért akar lengetni? mondta. Megkérdeztem, hogy miért fagyoskodik egy embere ott a zászlódombon. Majd kiderül idővel, felelte a Theodor:

A felelet egészen őrá vall, meg az esze járására, mondja bosszúsan Lars Manuelsen.

Ole Johan felkelt, levetette a bekecsét, hogy munkához foghasson. De a kíváncsisága túlságosan nagy volt, szinte megbénította.

- Csak megtudhatnám! - mondta. - Te mit gondolsz, Lars?

- Talán megint a Theodor újabb hiúsága és hencegése.

Ole Johan így szólt:

- Tudod mit gondolok, Lars? Azt gondolom én is, hogy semmi egyéb, mint a Theodor hiúsága és hencegése. Hogy az ördög vinné el!

De így csak magukat kínozták az esettel és üresnek érezték az eszüket. Ole Johan még mindig nem nyúlt semmihez és hirtelen így szólt:

- Hátha a svéd királyi herceg! Tán az jön vadászni!

- Lehet!

Erre Ole Johan olyan oktalanul dühös lett, hogy megint magára kapta a bekecsét és ezt mondta: Menjünk oda Aslakhoz és hallgassuk meg, miképpen vélekedik ő meg a többi.

Így múlt az idő. Igy dolgoztak és működtek a maguk módján ezek az emberek, így szereztek táplálékot a szívüknek. Nekik is voltak látomásaik, ha elkalandoztak a képzelet birodalmában.

De a munka pihent.

Mikor odaértek Aslakhoz meg a többihez, nekik is feltalálták azt a históriát, hogy a napszámos milyen derekasan a sarkára állt és azt mondta, hogy van jog és törvény az országban. És Konrad emlékezőtehetsége nem gyengült, sőt inkább erősbödött, eszébe jutott, hogy még a „rabszolgahajcsár“ szót is a malomtulajdonos arcába vágta meg aztán azt, hogy „szabadkőműves“. Hat felnőtt ember hallgatta a hetediket. Pihent a munka.

Újmódi munkásemberek voltak ezek, kerékpáron jöttek, vászonzubbony volt rajtuk és óralánc fityegett a mellükön, makacsul ragaszkodtak ahhoz, amit akartak és lementek a laphoz. Mindegyiknek volt nézete, ismerték a saját értéküket, sőt csak nekik volt értékük, mert sokan voltak. Hova lettek volna a többiek őnélkülük? És mit tehettek ellenük? Kapitalisták, jön a leszámolás napja!

Ole Johan megpróbált előhozakodni a nagy újságjával: a zászlódombon levő emberrel. De Aslak meg a többi nem tudott semmit, megrögzött emberek voltak, még fantáziájuk sem volt, visszatértek a Konrad ügyére. Ó, a Konrad ügyéről érdemes beszélni, azon csillapíthatták szívük szomját.

Ekkor Ole Johan csalódottan és sértődötten a maga kötelességére gondolt, fölemelt fejjel ment a helyére a munkájához és hátrakiáltott a napszámosnak:

- Konrad, te is gyere, de rögtön!

Lars Manuelsen pedig a dolgára ment.

Ha megtudsz valamit, akkor gyere föl és mondd el nekünk! - kiáltott utána Ole Johan.

Majd bolond vagyok! gondolta tán magában Lars Manuelsen. Ezek az öreg pajtások elfelejtik, hogy kinek vagyok az apja! elmélkedett tán magában. Lefelé ment a domboldalon és törölgette a ruháját.

Kornelius pedig még mindig ott kémlelődött a zászlódombon. Lent a szatócsboltnál ugyanolyan sürgés-forgás volt, mint máskor, vevők és nézők, gyerekek és kutyák, ládákat és hordókat rakodó szolgák, akik az árut vitték be a boltba, kicsinyben való eladásra!

Hogy a kicsiből ilyen nagy lehetett!

2.

Ugyanaz az épület volt, ahol az öreg boltos Pera szatócskodást megkezdte, de azóta hozzáépítettek és kétszeresen megnagyobbították. Ezt mind Theodor tette.

Fönt a padlásszobában feküdt az öreg boltos Per és nem akart meghalni. Valóságos csoda volt, hogy ilyen sokáig húzta, bár a bénult oldala nagyon lesoványodott és a jó végtagjai is olyanok lettek, mint a vékony női kéz és láb. Meghalni? Persze, hogy meg kellett halnia, de nem most, addig nem, amíg el nem jön az ideje! Az emberek már messziről hallották, hogy mennyire nincs kedve meghalni: ott feküdt az ágyában és a padlón kopogtatott a botjával, sokszor kopogtatott, dübörgőn és beleavatkozott mindenbe. A mellényét mindig magán tartotta, hogy legalább felül ne fessen úgy, mint a fekvő beteg. De beteg volt, szánalmasan béna, szakállas és hátul fehér volt a haja töve a tarkóján. Nyáron, ha elkövetkeztek a meleg napok, ki szokták vinni a szabadba és olyankor nagy élvezettel nézte a nagy forgalmat a szatócsüzlete körül. Télen azonban, amikor rövidek voltak a napok, nem olvasott újságot meg vásári jelentést, mert drágállta a lámpaolajat, inkább sötétben feküdt és hallgatta a hattyúk dalát a messzeségből, mérföldnyi távolságból és ez kellemetlen hang volt, borzongott tőle. Mint mikor a szél süvít az eresz fölött, vagy mikor a templomajtó nyikorog, vagy ha a nagy kapuk recsegnek a pántjaikon. Hogy az ördögbe is, mit rikácsolnak ezek a vad madarak? Hiszen senki se bántja őket!

De nyáron, a világos éjszakákon egészen más ember volt Per, olyankor tervezgetett és az üzletét vezette. Persze ez csak gyerekség volt, ostobaság. Azt hitte, a kereskedelem ma is olyan, mint az ő korában, legföljebb is nagyobb arányokat öltött. És még mindig hitt az olyan árukban, mint a vizesperecek, amiket a parti hajósok üres hordóikban és koporsókban hoztak Bergenből. Hitte, hogy nagy dolog a vasszög, sok ládára való három- és négyhüvelykes vasszög, meg a promiclirudacskák a gyerekek számára, a papírgallér és az ingmell – pedig hát mit kezdenének ma ilyesmivel az emberek? Boltos Per régimódi ember volt, takarékos a butaságig, mindenképpen óvatos és nyakas szatócs. Az ám. De amikor így az ágyában üzleteket kötött, elavult árakkal, akkor Isten tudja, vajon értette-e a dolgát és nem gondolta-e, hogy valakit alaposan becsapott. Önmagát vagy valaki mást, de valakit feltétlenül becsapott. Mintha arra született volna, hogy alkudjon és kereskedjen, kiirthatatlan hajlandósága egyre továbbvezette, már régen túl volt azon, hogy az üzlet körül könnyen forogjon a nyelve és könnyen fogadkozzék, már kinőtt a csalás gyerekes, egyszerű módszereiből, talán már egészen a visszájára jutott el: becsapósdit játszott. Alamuszi, groteszk ember lett belőle.