A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Estelle Maskame: Did I Mention I Need You?

Published by Black & White Publishing, Edinburgh, 2015

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2015 by Estelle Maskame

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-535-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Azoknak ajánlom ezt a könyvet, akik azt mondták,
hogy meg fogom tudni csinálni. És azoknak is,
akik azt mondták, hogy nem leszek képes rá.

Köszönetnyilvánítás

Hálás köszönet az olvasóimnak, akik a kezdetektől fogva velem voltak, és figyelemmel kísérték ennek a könyvnek az alakulását. Köszönöm, hogy élvezetessé tettétek számomra az írást, és ilyen sokáig kitartottatok mellettem. Köszönöm mindenkinek a Black & White Kiadónál, hogy ugyanúgy hittek ebben a könyvben, mint én. Örökké hálás leszek Jannénak, aki meg akarta hódítani a világot; Karynnak a hasznos tanácsaiért és a szakértelméért; valamint Laurának, aki mindig gondoskodott rólam. Köszönöm a családomnak a kitartó támogatást és bátorítást, főleg az anyámnak, Fenellának, aki gyerekkoromban gyakran elvitt a könyvtárba, és megszerettette velem a könyveket; apámnak, Stuartnak, aki mindig buzdított, hogy író legyek; és végül, de nem utolsósorban a nagyapámnak, George Westnek, aki az első naptól kezdve hitt bennem. Köszönöm, Heather Allen és Shannon Kinnear, hogy meghallgattátok az ötleteimet, és hagytátok, hogy állandóan erről a könyvről fecsegjek, és egyszer sem mondtátok, hogy fogjam be a számat, pedig biztosan az őrületbe kergettelek titeket az örökös lelkendezésemmel. Köszönöm Neil Drysdale, hogy segítettél eljutni ide, ahol most vagyok. Köszönöm, köszönöm, köszönöm. Végezetül köszönetet mondok Danica Proe-nak, az alsós tanárnőmnek, aki először mondta nekem, hogy úgy írok, mint egy igazi író, és rádöbbentett arra, hogy tényleg író akarok lenni.

1

Háromszázötvenkilenc nap.

Háromszázötvenkilenc napja várok erre.

Számoltam a napokat.

Háromszázötvenkilenc napja nem láttam őt.

Gucci mellettem áll, és a lábamra teszi a mancsát. A bőröndre támaszkodok, idegesen matatok, és az utat kémlelem a nappali ablakán át. Mindjárt hat óra van, és már felkelt a nap. Húsz perccel ezelőtt figyeltem, ahogy áttöri a sötétséget, és megcsodáltam a fényes napsugarak táncát a járda mellett parkoló autók tetején. Dean bármelyik pillanatban megérkezhet.

Lenézek a lábamnál álló nagy német juhászra. Lehajolok, és megvakarom a fülét. A kutya egy darabig élvezi a kényeztetést, aztán megfordul, és visszamegy a konyhába. Én megint csak az utcát bámulom, közben gondolatban még egyszer átveszem, hogy mit csomagoltam be. Hamar kimerít a leltározás, ezért a padlóra fektetem a bőröndöt, és kinyitom. Végignézem a sortokat, a Converse cipőket és a karkötőket.

– Eden, hidd el, hogy minden megvan, amire szükséged lesz.

Abbahagyom az ideges kotorászást, és felnézek. Anya köntösben áll a konyhában, és karba tett kézzel figyel. Már egy hete ilyen arcot vág, mint most. Kicsit ideges, kicsit bosszús a pillantása.

Felsóhajtok, és mindent visszateszek a helyére. Behúzom a cipzárt, és felállítom a bőröndöt. Én is kiegyenesedek.

– Csak ideges vagyok.

Igazából nem is tudom megfogalmazni, mit érzek. Persze hogy izgatott vagyok, mert nem tudom, mire számítsak. Háromszázötvenkilenc nap hosszú idő, és közben sok minden megváltozhat. Lehet, hogy már minden más. De attól tartok, hogy semmi sem lesz más. Félek, hogy mihelyt meglátom, minden visszatér, és olyan lesz, mint régen. Ezt teszi a távolság. Vagy időt ad a továbblépésre, vagy rádöbbent, hogy milyen nagy szükséged van a másikra.

Egyelőre fogalmam sincs, hogy egyszerűen csak a mostohatesómat hiányolom, vagy azt a fiút, akibe szerelmes vagyok. Nehéz megállapítani, mert a kettő ugyanaz a személy.

– Ne idegeskedj – nyugtat meg anya. – Nincs miért. – Gucci ugrándozva követi, amikor bemegy a nappaliba, és kikandikál az ablakon, majd leül a heverőre. – Dean mikor jön?

– Mindjárt – válaszolom csendesen.

– Hát… Remélem, dugóba kerültök, és lekésed a géped.

Összeszorítom a szám, és elfordulok. Anya az első perctől kezdve ellenezte az ötletet. Egyetlen napot sem akar elpazarolni, és úgy tűnik, időpazarlásnak tartja, hogy most hat hétre elmegyek. Ezek az utolsó együtt töltött hónapjaink, mielőtt ősszel Chicagóba költözöm. Anya úgy fogja fel, mintha utána soha többé nem látna. Ez persze nem igaz. A vizsgák után hazajövök a nyári szünetre.

– Tényleg ennyire pesszimista vagy?

Anya végre halványan elmosolyodik.

– Nem pesszimista, csak féltékeny. Meg egy kicsit önző.

Egy közeledő autó zúgását hallom. Oda se kell néznem, tudom, hogy Dean az. Néhány másodperc múlva tényleg a ház elé kanyarodik, és leállítja a motort. Jack, anya pasija, odébb állt a terepjárójával, hogy Dean elférjen.

Dean kinyitja a kocsi ajtaját, és kiszáll. Lassan mozog, és kedvetlen arcot vág, mintha nem szívesen lenne itt. Ez egyáltalán nem lep meg. Tegnap este beszélgetés közben csak kurtán válaszolt, egész este a telefonját nézegette, és amikor elmentem tőle, nem kísért ki, ahogy szokott. Anyához hasonlóan, ő is haragszik rám egy kicsit.

Gombócot érzek a torkomban, és nagyot nyelek. Kihúzom a bőrönd fogantyúját, és húzni kezdem az ajtó felé. De ott még megállok, és aggódó pillantást vetek anyára. Itt az idő, hogy elinduljak a repülőtérre.

Dean nem kopog, mielőtt belép a házba. Sosem szokott, és nincs is rá szükség. De az ajtó most a szokásosnál lassabban nyílik, és Dean fáradt arccal lép be rajta.

– Jó reggelt.

– Jó reggelt, Dean – üdvözli anya. Kicsit felvidul az arca, és gyengéden megszorítja Dean karját. – Készen áll az indulásra.

Dean a szemembe néz. Máskor mindig mosolyog, ha meglát, de ma reggel teljesen közönyös a pillantása. Viszont felvonja a szemöldökét, mintha azt kérdezné, hogy „tényleg?”

– Szia. – Olyan ideges vagyok, hogy erőtlen és szánalmas a hangom. Lenézek a bőröndre, aztán megint Deanre emelem a tekintetemet. – Köszönöm, hogy elviszel a szabadnapodon.

– Ne is emlékeztess erre – válaszolja, és végre elmosolyodik. Megkönnyebbülök. Dean hozzám lép, és elveszi tőlem a bőröndöt. – Most ágyban lehetnék, és délig aludhatnék.

– Túl jó vagy hozzám. – Közelebb lépek, és átkarolom. Az ingébe temetem az arcomat, ő pedig felnevet, és magához szorít. Felemelem a fejem, és felnézek rá. – Komolyan.

– Istenem… – áradozik anya, és eszünkbe juttatja, hogy még mindig a helyiségben van. – Annyira édesek vagytok.

Figyelmeztető pillantást villantok rá, aztán megint Deanre nézek.

– Ez a végszó arra, hogy indulnunk kell.

– Nem, nem! Előbb hallgass meg. – Anya elém áll, a halvány mosoly eltűnik az arcáról, és elkomorodik. Attól félek, hogy mire hazajövök, állandó arckifejezésévé válik ez az aggódó, komor nézés. – Ne használd a metrót. Ne állj szóba idegenekkel. Ne tedd be a lábad Bronxba. És kérlek, gyere haza élve.

Megforgatom a szemem. Két éve majdnem ugyanezt a szónoklatot hallottam tőle, amikor Kaliforniába készültem, hogy találkozzak apával. De akkor főleg apával kapcsolatban figyelmeztetett.

– Tudom – nyugtatom meg. – Ne csináljak butaságot. Ennyi.

Anya szigorú arccal bólint.

– Pontosan.

Elengedem Dean karját, anyához lépek, és átölelem. Ettől majd elhallgat, mint mindig. Anya magához szorít, és a nyakamba sóhajt.

– Nagyon fogsz hiányozni – suttogom, de alig hallom a saját hangomat.

– Te is nekem, hidd el. – Anya elenged, de a keze még a vállamon marad. A falon lévő órára néz, és gyengéden Dean felé tol. – Most már mennetek kell. Nem lenne jó, ha lekésnéd a gépet.

– Tényleg indulni kellene – szólal meg Dean. Kinyitja az ajtót, áthúzza a bőröndöt a küszöbön, de egy pillanatra megtorpan. Talán arra gondol, hogy az anyám az utolsó pillanatban még néhány fölösleges tanácsot akar adni. Szerencsére téved.

Felkapom a hátizsákomat a heverőről, és követem Deant, ám az ajtóban megfordulok, és búcsút intek anyának.

– Hát akkor… Hat hét múlva találkozunk.

– Ne emlékeztess mindig erre! – kiált fel panaszosan, és gyorsan becsukja a bejárati ajtót. Megcsóválom a fejem, és végigmegyek az előkerten. Majd megbékél. Egy idő után.

– Legalább nem csak engem hagysz faképnél – szól vissza Dean a válla fölött, a kocsi felé menet.

Lehunyom a szemem, és végigsimítom a hajam. A kocsi mellett állok, és nézem, ahogy Dean a csomagtartóba teszi a bőröndömet.

– Kérlek, ne kezdd.

– De ez nem igazság – motyogja Dean. Egyszerre szállunk be a járműbe. Dean becsapja az ajtót, és felsóhajt. – Miért kell elmenned?

– Nem olyan nagy dolog ez – próbálom lecsillapítani, mert tényleg nem értem a problémát. Mihelyt megemlítettem a New York-i utamat, anya és Dean egy emberként tiltakozott ellene. Mintha azt hinnék, hogy többé nem fogok visszajönni. – Ez csak egy kiruccanás.

– Kiruccanás? – Dean morgolódva beindítja a motort, és kihajt az útra. Akármilyen rossz a kedve, azért elvisz a reptérre. – Hat hétre elmész. Aztán visszajössz egy hónapra, de már el is húzol Chicagóba. Nekem csak öt hét marad veled. Ez nem elég.

– Igen, de majd jól kihasználjuk azt az öt hetet. – Tudom, hogy bármit mondok, nem segítek a helyzeten, mert ez a pillanat már hónapok óta készülődik, és Dean most mindent kitálal. Jó ideje számítok már rá.

– Nem erről van szó, Eden! – csattan fel, belém fojtva a szót. Számítottam erre, most mégis furcsa látnom, hogy Dean ennyire ki van akadva. Nem nagyon szoktunk veszekedni, mert eddig nem volt semmi nézeteltérés közöttünk.

– Akkor miről?

– Arról, hogy inkább hat hetet töltesz New Yorkban, minthogy velem legyél – méltatlankodik, és hirtelen felemeli a hangját. – New York tényleg ennyire nagyszerű? Kinek van szüksége hat hétre New Yorkban? Nem elég egy?

– Mert Tyler hat hétre hívott meg – ismerem be. Talán hat hét tényleg hosszú idő, de amikor igent mondtam a meghívásra, a lehető legjobb ötletnek tűnt.

– Miért nem tudsz kompromisszumot kötni? – Egyre jobban felhúzza magát, és már hadonászik beszéd közben, ezért a kocsi ide-oda billeg. – Miért nem mondtad, hogy „oké, elmegyek, de csak két hétre?” Ha?

Karba teszem a kezem, elfordulok, és haragos arccal nézek ki az ablakon.

– Oké, nyugodj le. Rachael egyszer sem panaszkodott, amiért elmegyek. Miért nem tudsz te is napirendre térni fölötte?

– Rachael a legjobb barátnőd… De én a barátod vagyok. Ráadásul Rachael meg fog látogatni New Yorkban – vág vissza ingerülten. Ebben igaza van. Rachael és a közös barátnőnk, Meghan, akit nem láttam, amióta elment az utahi egyetemre, már hónapok óta tervez egy New York-i utat. Engem is magukkal hívtak volna, de Tyler megelőzte őket. Akárhogy is van, mindenképpen abban a városban kötöttem volna ki ezen a nyáron. De nem hibáztatom Deant, amiért úgy érzi, hogy kirekesztettük. Én, Rachael, Meghan és Tyler mind ott leszünk, vagyis szinte az egész baráti körünk, nélküle fog összejönni New Yorkban.

Dean felsóhajt, és egy darabig csendben marad. Egyikünk sem szólal meg, amíg egy stoptáblához nem érünk.

– Csak arról van szó, hogy… Emiatt kicsit korán kezdjük ezt a távkapcsolat dolgot – jegyzi meg végül. – És ez rossz.

– Rendben, akkor fordulj meg – csattanok fel. Ránézek, és feltartom a két kezem. – Nem megyek. Akkor boldog leszel?

– Nem – jelenti ki határozottan. – Elviszlek a reptérre.

A következő félórát megint csendben töltjük. Egyszerűen nincs miről beszélnünk. Dean haragszik rám, én meg nem tudok olyat mondani, amivel felvidíthatom, ezért ebben a feszült csendben maradunk, egészen a hetes terminálig.

Dean megáll a járda mellett, és leállítja a motort, aztán felém fordul. Már majdnem hét óra van.

– Legalább felhívsz majd? Mondjuk… állandóan?

– Dean, tudod, hogy hívni foglak. – Halkan felsóhajtok, rámosolygok, és remélem, hogy a tágra nyitott szemem láttán megenyhül egy kicsit. – De kérlek, ne gondolj rám túl sokat.

– Úgy mondod, mintha ez olyan könnyű lenne – mordul fel, és ő is felsóhajt. De amikor ránézek, látom, hogy egy kicsit vidámabb lett. – Gyere ide.

Két kézzel megfogja az arcomat, gyengéden magához von, és lágyan, lassan megcsókol. Mintha nem is veszekedtünk volna. Egy idő után elhúzódok tőle.

– Azt akarod, hogy lekéssem a gépet? – Felvonom a szemöldököm, kinyitom az ajtót, és leteszem a lábam a járdára.

Dean rám somolyog.

– Lehet.

Megforgatom a szemem, kiszállok a kocsiból, a vállamra dobom a hátizsákot, és óvatosan becsapom az ajtót. Kiveszem a csomagtartóból a bőröndöt, és odalépek az ablakához, amit azonnal leereszt, amikor közel érek hozzá.

– Nos, New York-i lány?

A zsebembe nyúlok, és előveszem azt az ötdollárost, amit minden alkalommal ide-oda passzolunk, amikor szívességet teszünk egymásnak. A bankjegy most már nagyon el van nyűve, kész csoda, hogy nem foszlott még szét.

– Itt van öt dollár, a fuvardíjra.

Dean összeszorított szájjal elveszi tőlem a pénzt, de nem tudja leplezni a mosolygását.

– Ezért sokkal többel tartozol nekem.

– Tudom. Bocsánat. – Behajolok az ablakon, megcsókolom a szája sarkát, aztán elfordulok, és elindulok a terminál felé. A hátam mögött hallom, hogy Dean beindítja a motort.

Majdnem két éve jártam utoljára a LAX repülőtéren, ezért örültem volna, ha Dean bejött volna velem. De talán jobb, ha nem húzzuk tovább a búcsúzkodást. Deannek biztosan nagyon rossz lett volna látni, ahogy eltűnök a becsekkolás után. Különben is… Egyedül is boldogulok. Azt hiszem.

Ahogy sejtettem, a terminálban iszonyú nagy a nyüzsgés, még egy ilyen kora reggeli órán is. Átverekedem magam a tömegen, míg végre egy olyan helyre érek, ahol egy pillanatra megállhatok. Leveszem a hátizsákot, beletúrok, és előkeresem a mobilomat. Megnézem az üzeneteket, megragadom a bőrönd fogantyúját, és elindulok a check-in felé. Közben írni kezdek.

„Úgy tűnik, elérkezett a jövő nyár. Nemsokára találkozunk.”

Aztán elküldöm az üzenetet annak a személynek, akit már háromszázötvenkilenc napja nem láttam, és azóta várom, hogy újra találkozhassunk.

Vagyis Tylernek.

2

Csak leszállás után jövök rá, hogy a Newark Liberty Nemzetközi Repülőtér nem is New Yorkban van, hanem New Jersey-ben. És itt is hatalmas a tömeg. Tíz perccel később szálltunk fel Los Angelesben, mégis tíz perccel korábban érkeztem meg. A testem úgy érzi, hogy délután kettő óra van, és ebédet követel, pedig itt már negyed hat is elmúlt.

És ez azt jelenti, hogy bármelyik pillanatban megláthatom.

Hevesen dobogó szívvel nézegetem az információs táblát a fejem fölött. Kéne egy kis idő, mire kisilabizálom, merre kell mennem, de egyszerűen nem tudok most megállni. Nem akarom tovább húzni a találkozás pillanatát, mert már alig várom, hogy láthassam. Ezért a vállamra dobom a hátizsákot, és követem az embereket, akikkel egy gépen utaztam. De ahogy végigtrappolok a terminálon, egyre idegesebb leszek. Kezdek rájönni, hogy nem lett volna szabad idejönnöm. Egyre erősödik bennem az érzés, hogy rossz ötlet volt.

Hát persze, hogy rossz ötlet, gondolom.

Azt hittem, hogy túlteszem magam rajta, ha kettesben leszünk? Ettől minden még rosszabb, még nehezebb lesz. Neki persze könnyű. Már biztosan régen túlvan rajtam, és egy csinos, New York-i lánnyal jár. Én meg amilyen ostoba vagyok, egy egész éven át csak rá gondoltam. Tudom, hogyha meglátom, minden, amit eddig éreztem, vissza fog jönni, és újra megrohannak a régi érzések. Igazából máris itt vannak. A gyomrom most is úgy remeg, mint régen, amikor rám mosolygott, és a szívem olyan hevesen dobog, mint amikor a szemembe nézett.

Talán még nem késő sarkon fordulni.

A csoport, amit eddig követtem, lemegy egy mozgólépcsőn, de én úgy érzem, hogy egy kicsit össze kell szedni magam, és kilépek a sorból. Talán mégsem lesz olyan szörnyű. Hiszen tényleg szeretném már látni, még ha a találkozás miatt érzett kellemes izgalmat most el is nyomja az idegesség. Olyan régen vártam már erre, hogy ostobaság lenne megfutamodni.

Össze vagyok zavarodva, de ha már idejöttem, akkor itt az ideje, hogy egy év után végre találkozzunk.

Megmarkolom a hátizsák pántját, és a mozgólépcsőre lépek. A szívem a szó szoros értelmében hánykolódik a mellkasomban. Félek, hogy a körülöttem lévők meghallják a hangos dobogását. Mindjárt szívrohamot kapok az idegességtől. Merev lábbal lelépek a mozgólépcsőről, és valahogy sikerül tovább botorkálnom az érkezési csarnok felé.

Fél szemmel a bőröndökkel teli futószalagot figyelem, de közben egy zöld szempárt keresek. Körülöttem mindenki a nyakát nyújtogatva nézelődik. Néhány öltönyös férfi névtáblát tart maga elé. A rokonok, ismerősök a mozgólépcsőről lelépő utasokat pásztázzák. Én is ezerrel sasolok körbe-körbe. Pontosan tudom, kit akarok látni. Egy pillanatra azt hiszem, hogy ő az, mert észreveszek egy magas fekete srácot. Majdnem megáll a szívem, de a pasi magához ölel egy csajt, és rájövök, hogy nem Tyler az.

Megint a tömeget pásztázom, és folytatom az utamat a poggyászkiadó felé, pedig alig tudom mozgatni a lábam. Menet közben végignézek a névtáblák sorfalán, és megpróbálom kitalálni, miért jöttek ezek az emberek New Yorkba. De nem érek rá sokáig töprengeni, mert az egyik táblán megakad a szemem. Nem csoda, mert a saját nevemet látom meg rajta. Fekete filctollal írták, és mindegyik betűnek más formája van.

És ekkor meglátom őt.

Tylert.

Közvetlenül a szeme alatt tartja a vicces kártyát, és amikor találkozik a pillantásunk, apró ráncok keletkeznek a szeme körül. Vigyorog. Hirtelen minden nyugodt lesz körülöttem. Megszűnik a szorítás a gyomromban, a szívverésem lecsillapodik, és nem lüktet tőle az egész testem. Csak állok az érkezési csarnokban, és némán tűröm, hogy a körülöttem tülekedő utastársaim ide-oda lökdössenek. Nem érdekel, hogy elállom az utat. Az sem zavar, hogy úgy festek, mintha eltévedtem volna. Csak azt tudom, hogy Tyler itt van, megint egymással szemben állunk, és hirtelen úgy érzem, mintha minden a helyére került volna. Mintha nem telt volna el háromszázötvenkilenc nap azóta, hogy utoljára így mosolygott rám, mint most.

Tyler lassan leengedi a táblát, és meglátom az egész arcát. A vigyorát, az állát, a szeme színét, az enyhén felvont szemöldökét. Mindent, amit annyira imádtam benne. És talán még mindig imádom őket, mert hirtelen megmozdul a lábam. Elindulok felé, és minél közelebb érek hozzá, annál szaporábbak lesznek a lépteim. Közben őt nézem, csak rá szegezem a tekintetemet. Az emberek kitérnek az utamból, és már szinte futok, aztán a karjába vetem magam.

Azt hiszem, nem számított erre. Hátratántorodik, és elejti a kezében lévő táblát, miközben átölel. Néhányan elragadtatottan felkiáltanak körülöttünk. Biztosan azt hiszik, hogy egy online pár vagyunk, akik régóta kapcsolatban állnak egymással, és hosszú idő után most találkoznak először. Talán azért gondolják ezt, mert valahogy így is van. Régóta ismerjük egymást. Mármint mostohatestvérként. De most nem foglalkozom a nézőközönségünkkel. A lábammal átkulcsolom Tyler derekát, és a vállába temetem az arcomat.

– Szerintem félreértik – súgja Tyler a fülembe, és halkan felnevet, miközben megveti a lábát, nehogy elessünk. Az elmúlt egy évben többször is hallottam a hangját a telefonban, de személyesen egészen más. Mert most szinte érzem, ahogy beszél.

– Talán le kellene tenned – súgom vissza, és Tyler engedelmeskedik. Még egyszer magához szorít, aztán gyengéden talpra állít. Most végre közelről a szemébe nézhetek. – Szia…

– Szia… – válaszolja, lassan felvonva mindkét szemöldökét. Nyugodt és pozitív kisugárzás árad belőle. Egyszerűen nem tudom abbahagyni a vigyorgást. – Isten hozott New Yorkban.

– New Jersey-ben – helyesbítek, de a hangom alig hallható. Egyre csak az arcát bámulom. Úgy tűnik, mintha egy év alatt négy évet öregedett volna, de ez talán a borostája miatt van. Megpróbálok nem gondolni arra, milyen vonzó így az arca, és inkább a karjára pillantok. Ettől persze nem lesz könnyebb a helyzetem. A bicepsze nagyobb, mint amilyenre emlékeztem. Nagyot nyelek, és a szemöldökét kezdem nézni. Egy szemöldök csak nem fog beindítani.

Mi a fene van veled, Eden?

– Akkor New Jersey-ben – legyint Tyler. – Imádni fogod a várost. Hála az égnek, hogy eljöttél.

– Várj egy kicsit… – Hátralépek, és félrehajtott fejjel, kíváncsian méregetem. Biztosan csak megnyomja a magánhangzókat… – Ez… New York-i akcentust hallok?

Megdörzsöli a tarkóját, és megvonja a vállát.

– Lehet. Valahogy ráragad az emberre, nem? Ráadásul Snake Bostonból származik. Örülhetsz, hogy nem harapom el teljesen az r-eket.

– Ő a szobatársad, ugye? – Megpróbálom felidézni az összes telefonbeszélgetésünket, amikor Tyler beszámolt, melyik iskolát látogatta meg aznap, vagy milyen jó dolog történt vele. Például amikor a tél beköszöntével életében először látott havat. De most túlságosan leköt ez a kis változás a beszédében. Nem tudom, miért nem vettem észre a telefonbeszélgetéseink alatt. – Mit is mondtál, mi az igazi neve?

– Stephen – válaszolja Tyler, és megcsóválja a fejét. – Gyere, húzzunk innen.

Elindul a kijárat felé, de gyorsan figyelmeztetem, hogy még nincs nálam a bőrönd, ezért a poggyászkiadó felé vesszük az irányt. Öt percet elpazaroltam azzal, hogy rávetettem magam, ezért már nincs nagy tömeg a poggyászvisszaváltónál. Egy perc sem telik el, és meglátom a bőröndömet a futószalagon. Nemsokára elhagyjuk a C terminált, és elindulunk a parkoló felé. Tyler könnyedén húzza maga után a bőröndömet.

Nagy meleg fogad odakint. Melegebb van, mint Santa Monicában vagy Portlandban. Kibújok a felsőmből, és a hátizsákba gyűröm. Közben odaérünk Tyler Audijához, ami most is makulátlan állapotban van. Micsoda meglepetés. Pedig arra számítottam, hogy tele lesz graffitivel, vagy legalább az egyik ablakát kitörték.

Tyler kinyitja a csomagtartót, ami a kocsi elején van, és beteszi a bőröndömet. Aztán becsapja a csomagtartó tetejét.

– Anyád hogy bírja? – kérdezi, de közben vigyorog.

Megforgatom a szemem, és beülök a kocsiba. Megvárom, hogy ő is beszálljon, és csak utána válaszolok.

– Nem túl jól. Még mindig úgy viselkedik, mintha azt hinné, hogy ide fogok költözni, vagy valami ilyesmi. – Az ujjammal végigsimítom a bőrülést, és beszívom a levegőt. Tűzifa. Légfrissítő. Bentley kölni. Mennyire hiányzott ez az átkozott kölni. – Dean is haragszik.

Tyler egy pillanatra rám villantja a szemét, aztán elfordul, beindítja a motort, és bekapcsolja a biztonsági övet.

– Még mindig jóban vagytok?

– Igen – hazudom. Igazából nem tudom, hányadán állunk most, a ma reggeli vita után. Szerintem jóban vagyunk. Ismerve Deant, valószínűleg kivárja, amíg elvonul a vihar. – Egész jól. – A szemem sarkából Tylert figyelem, és várom a reakcióját. Hogy történjen valami. Bármi. Megfeszüljön az álla. Összehúzza a szemét. De csak mosolyog, miközben lassan kifarol a parkolóhelyről.

– Az jó – jegyzi meg, és ezzel megfoszt minden maradék reménytől. Hát persze, hogy nem zavarja, ha még mindig Deannel járok, mert már teljesen túltette magát rajtam. – Hogy van Dean?

Nagyot nyelek, összekulcsolom az ujjaimat, és igyekszem leplezni a csalódottságomat. Nem kéne ennyire elkeserednem. Miért foglalkozom vele?

– Jól.

Csak egy kurta biccentés a válasz. Tyler most már csak az utat figyeli, miközben a kijárat felé haladunk.

– És hogy van az anyám? – kérdezi egy idő után. – Mert én úgy érzem, hogy minden beszélgetésünk egyre idegesítőbb lesz. Általában így zajlik egy telefonálás, hogy „Igen, anya, szoktam mosni a ruháimat. Nem gyújtottam fel a lakást, és nem kerültem bajba.” – Halkan felnevet. – Egyelőre – teszi hozzá halkan.

– Kivéve, amikor megbüntetett a rendőr, mert gyorsan hajtottál – jegyzem meg epésen. Viselkedj normálisan és lazán, mondogatom magamban.

Kihajtunk a parkolóból, és ráfordulunk a gyorsforgalmi útra. Tyler rám vigyorog.

– Amit nem tud, az nem fáj neki. De hadd tegyek fel egy komoly kérdést: Jamie barátnője szexi?

Rámeredek, mire megvonja a vállát.

– Szörnyű vagy – ingatom a fejem. – De igen, aranyos. – Nem túl gyakran látom Jent, főleg azért, mert Jamie ragaszkodik ahhoz, hogy tartsam távol magam tőlük. Állítólag zavarba hoztam, amikor először hazahozta a kislányt. Valószínűleg csúnyán megsértettem az íratlan tesótörvényeket, amikor elárultam Jennek, hogy Jamie a Másik ösvény című verset szokta szavalni álmában. – Tudod, mi történt valamelyik este?

– Mi?

– Chase megkérdezte az anyját, hogy áthívhat-e egy lányt tanulni. De nyár van. Mit tanulnának együtt?

– Tanulni… – horkant fel Tyler. – Elég ravasz húzás egy nyolcadikostól. Végre a lányokkal foglalkozik a videojátékok helyett.

Ravasz mosolyra húzom a számat, de nem is néz rám.

– Úgy tűnik, a srácok a bátyjukra ütnek a csajozás terén.

– Mindkettőt kinyírom, ha hazamegyek – morogja, de aztán felnevet. – Ellopják az imidzsemet. Nincs bennük semmi eredetiség.

A gyorsforgalmi úton megyünk, de csúcsidő van, ezért lassan halad a forgalom. Lehajtom a napellenzőt. A nap bántja a szememet, és a bőröndömbe csomagoltam a napszemcsimet, ami elég ostoba húzás volt.

– Szerinted gyorsan eltelt ez az év?

Amikor a forgalom megint leáll, Tyler kihasználja az alkalmat, és rám néz. Egy pillanatig gondolkodik, aztán megvonja a vállát. Már nem mosolyog.

– Nem. Minden egyes hónap egy örökkévalóságnak tűnt. Már alig vártam, hogy végre nyár legyen.

– Azt hittem, neked gyorsan telik az idő – csodálkozom. – Tudod… A sok utazás, meg minden. Állandóan elfoglalt voltál. – Akárhányszor beszéltem Tylerrel, mindig beszámolt a programjáról. Iskolákat és különféle intézményeket látogatott, ahol elmesélte, hogyan bántalmazta gyerekkorában az apja, és ezzel hívta fel a figyelmet a gyermekbántalmazásra. Egyszer Maine-ben volt, máskor New Jersey-ben. Néha hosszú ideig nem is tartózkodott New Yorkban. Sokszor panaszkodott fáradtságról, mégis úgy éreztem, hogy élvezi a programokat, meg az itteni életet.

Tyler megrázza a fejét, és megint az utat nézi, mert elindult a forgalom.

– Igen, azokon a napokon, amikor sok volt a dolgom, tényleg gyorsan telt az idő, de az éjszakák végtelennek tűntek. Amikor hazaértem, Stephen többnyire a számítógépén matatott, és valami iskolai feladaton dolgozott, úgyhogy halálra untam magam. Az ember egy hónap után már nem nagyon tud mit csinálni New Yorkban, ha nem ismer senkit.

Tyler sosem említette, hogy unatkozik. A beszélgetésünk során mindig áradozott, mennyire szereti a várost, mennyivel jobb a kávé New Yorkban, és milyen jól érzi magát. Meg sem fordult a fejemben, hogy hazudik.

– Ha ennyire unatkozol, akkor miért akarsz még hat hétig itt maradni?

Egy pillanatig azt hiszem, hogy el fog mosolyodni.

– Mert most itt vagy te.

– Ez meg mit…

– Hé, imádom ezt a számot – vág a szavamba, és néhányszor megkopogtatja a lejátszó kijelzőjét, hogy felvegye a hangerőt. Nem tudtam befejezni a kérdésemet, ezért felvont szemöldökkel nézek rá, miközben ő a zene ritmusára ingatja a fejét. Talán Drake új száma ez? – Kanye Westnek ma jelent meg az új albuma.

– Aha… – válaszolom, de nem nagyon figyelek rá. Igazából egyáltalán nem érdekel. Nem szeretem Kanye Westet. Drake-et sem.

Ezek után már csak érdektelen dolgokról beszélgetünk. Tyler tesz egy semleges megjegyzést, én pedig egyetértek vele. Nagy a forgalom. Szép az idő. Nemsokára elhagyjuk New Jersey-t, és beérünk New Yorkba. Ez egy kicsit felvillanyoz. Végre.

Átmegyünk egy felüljárón, és egy sor fizetős kapu felé közeledünk. Tyler besorol egy készpénzes kapuhoz, és a többi autóval együtt araszolunk a sorompó felé.

– Tudod, mit furcsállok a Lincoln-alagútban? – kérdezi elgondolkodva, és előveszi a pénztárcáját.

– Mit?

– New Jersey-be ingyen bejuthatsz, de fizetned kell, ha keletre, New York felé akarsz menni. – Megcsóválja a fejét, és a pénzzel a kezében a kapuhoz hajt. – Mondjuk, van benne valami logika. Senki sem akar New Jersey-be menni. – Felnevetek, Tyler pedig letekeri az ablakát. A kocsija annyira le van ültetve, hogy majdnem nyújtózkodnia kell, hogy elérje a pultot.

A kapu kezelője elveszi a pénzt, és elismerően csettint a nyelvével.

– Szép verda – motyogja, és felnyitja a sorompót előttünk. Tyler átszáguld rajta, és közben felbőgeti a motort, mintegy válaszképpen a pasi bókjára.

Karba teszem a kezem, és felé fordulok.

– Vannak dolgok, amik nem változnak – jegyzem meg tréfásan.

Tyler halványan elmosolyodik.

– A szokás hatalma – jelenti ki, és szégyenlősen megvonja a vállát.

Néhány másodperccel később behajtunk az alagútba, ahol narancssárga fények fogadnak minket. Időbe telik, mire hozzászokom a sötétséghez. Kibámulok az ablakon, pedig a betonfalakon kívül nem sok látnivaló akad. Előrehajolok, és felnézek az alagút tetejére.

– Mi van fölöttünk?

– A Hudson folyó.

– Ez olyan király! – Hátradőlök az ülésen, és izgatottan rágni kezdem a számat. Megint eszembe jut, hogy hat hetet New Yorkban fogok tölteni. Az elmúlt félórában majdnem elfelejtettem, hová tartunk, de a híres Hudson folyó neve visszaránt a valóságba.

– Most már tényleg… Isten hozott New Yorkban – szólal meg Tyler egy perc múlva. Felemeli a kezét, és előremutat. Kinézek a szélvédőn át, de csak az alagút falát látom.

Aztán észreveszem, hogy egy függőleges vonal fut végig a falon. Az egyik oldalon ez áll: „New Jersey”, a másikon pedig az, hogy „New York”. Most haladunk át az államhatáron, ami azt jelenti, hogy végre New Yorkban vagyunk.

– Néhány perc múlva Manhattanben leszünk – közli egy kis hallgatás után. Valószínűleg megérzi az idegességemet, mert rám mosolyog vezetés közben. Olyan izgatott vagyok, hogy nem tudok megszólalni. – Arra gondoltam, hogy ha nem vagy túlságosan fáradt, akkor először elmennénk a Time Square-re. Mert ez az első estéd a városban, meg ilyenek. Az első héten végig kell menned a kötelező turistakörökön.

– A Time Square jól hangzik – lelkendezem. Igyekszem összeszedettnek tűnni, pedig legszívesebben egyfolytában sikongatnék az örömtől. Még sosem hagytam el a nyugati partot, és most nemcsak egyszerűen a keleti parton vagyok, hanem egyenesen New York Cityben. Az ország másik legnagyszerűbb városában, Los Angelesen kívül. Legalábbis mindenki ezt mondja.

Nemsokára kiderül, hogy igazuk van-e.

3

Az alagút vége felé közeledve egyre több fény szűrődik be, és amikor kiérünk a szabadba, majdnem megvakít a napfény. Összehúzott szemmel nézelődök, mert egy pillanatra sem akarok lemaradni a városról. Mindent látnom kell.

Első látásra minden ismerősnek tűnik.

A nagy forgalom az utakon. A járdákon hömpölygő tömeg, az úton átszaladó emberek. A magas épületek, amelyektől klausztrofóbiás leszek. New Yorkhoz képest Santa Monica egy arkansasi mezőnek tűnik. Minden olyan zsúfolt, olyan magas. De a felhőkarcolók megvédenek a tűző napfénytől. Az egész városban szinte kézzel fogható a… nyüzsgés és a sietség. Semmi sem nyugodt, kimért vagy lassú. Minden olyan gyors, mintha minden és mindenki sietne valahová. Szerintem azért tűnik ismerősnek, mert pontosan erre számítottam. Csak azt hiányolom, hogy a csatornafedelekből nem száll felfelé a pára. Úgy látszik, a filmekben ezt kicsit túlhangsúlyozzák.

– Nahát!

– Én is ugyanezt mondtam – nevet fel Tyler, és a szeme sarkából figyeli, ahogy álmélkodva bámulok ki az ablakon. Közben lassan manőverezik a gyalogosok meg a taxik között a Negyvenkettedik utcában.

– Mert ez New York! – kiáltok fel elragadtatott hangon. – A híres-nevezetes New York City.

– Ez a Divatnegyed – közli velem egy idő után. – A Midtown felé megyünk.

Csak fél füllel hallgatom a szavait, de nem igazán fogom fel, amit mond. A körülöttünk magasodó épületeket meg a járdákat szegélyező fákat bámulom. Azt is megfigyeltem, hogy a legtöbb utca egyirányú. Előrehajolok, hogy jobban kilássak a szélvédőn.

– Az Upper East Side-on van a lakásod, ugye?

Megint Tylerre figyelek, és észreveszem, hogy kajánul elmosolyodik. Megállunk egy lámpánál.

– Kevesebbet vártál az anyámtól?

– Nem – ismerem be. – Biztos voltam benne, hogy nem Harlemben fog elhelyezni.

Tyler csettint a szájával, és játékosan megcsóválja a fejét.

– Nem hittem volna, hogy ilyen előítéletes vagy. Kelet-Harlem egyébként nem is olyan rossz, de valószínűleg azért gondolom így, mert beszélek spanyolul, és totál otthon érzem magam. Ez a spanyol gének miatt van, tényleg.

– Tyler, max huszonöt százalék latin vér van benned. Nem is látszik rajtad. – Úgy teszek, mintha nem látnám, hogy a járdaszegélynél várakozó emberek közül többen is lefényképezik Tyler autóját, amíg a lámpánál állunk. Pedig lehetetlen nem észrevenni, hogy mit csinálnak. Tyler nem foglalkozik velük.

– Akkor is spanyol génjeim vannak – tiltakozik. – Hála a drága Maria nagyinak. Meg az apámnak.

Egy darabig nem szólalok meg. Kicsit meglep, hogy Tyler szóba hozta az apját. Várom, hogy mikor fog megfeszülni az álla, és megváltozni a hangulata, de csak tovább mosolyog, és kimutat a szélvédőn. Úgy tűnik, már nem zavarja, ha beszélnie kell az apjáról. Nem csoda, hiszen egy éve ezt csinálja.

– Ha nem vetted volna észre, a Time Square ott van.

– Tessék?

A lámpa zöldre vált, és az előttünk lévő útra szegezem a tekintetem. Tyler beletapos a gázba, mire a kocsi villámgyorsan bekanyarodik a sarkon, egy kisebb kipufogófelhőt hagyva maga után, ami biztosan lenyűgözi a járdaszegélynél álldogáló nézőközönséget. Tylerre nézek.

– Teszünk egy kis kitérőt – magyarázza, és elvigyorodik, amikor látja az értetlen arcomat. – Még nem akarom, hogy meglásd. Majd este.

– Tényleg? Most komolyan azt mondod, hogy a Time Square itt van az orrom előtt, de elhajtasz, mielőtt megnézhetném? – Karba teszem a kezem, és színpadiasan elfordulok tőle, mintha meg lennék sértve. De közben mosolygok.

– Este jobban néz ki – nyugtat meg Tyler.

Észak felé folytatjuk az utunkat a Nyolcadik sugárúton. Szállodák, üzletek, éttermek és persze turisták százai mellett haladunk el. Könnyű megkülönböztetni a helyieket a turistáktól, mert az utóbbiak elragadtatott arckifejezéssel nézelődnek, és szinte mindent lefényképeznek, ami az útjukba kerül. Ha nem rejtene el az elsötétített ablak, mindenki rögtön látná rajtam, hogy én is turista vagyok.

– Most megyünk át a Broadwayn – jegyzi meg Tyler, miután bekanyarodunk az Ötvenhetedik utcába. – A Central Park kétsaroknyira van, tőled balra. Jobbra lesz a Carnegie Hall.

– Hagyd abba! – Idegesen felemelem a kezem, és ide-oda kapkodom a fejem, hátha sikerül mindent egyszerre meglátnom. Balra pillantok, és szeretnék valami zöldet látni, de kétsaroknyi magas épületsor takarja el előlem a parkot. Ezért inkább arra az útra koncentrálok, amelyen áthaladunk. Ez a Broadway. Nem párhuzamosan halad a többi utcával, hanem átlósan, és ez nagyon menő. Ettől eltekintve pont olyan, mint a többi utca, amelyet eddig elhagytunk. Megint az előttünk lévő utat pásztázom, és várom, hogy felbukkanjon a Carnegie Hall, pedig fogalmam sincs, hogyan néz ki. Csak annyit tudok, hogy híres és elegáns.

– Ott van – szólal meg Tyler, a jobb oldalon álló épület felé intve a fejével. Csak néhány másodpercig látom, de így is meg tudom állapítani, hogy nem nagyon üt el a környezetétől. Talán izgalmasabbnak tartanám, ha értenék a komolyzenéhez.

– Ennyi?

– Igen.

Folytatjuk az utat nyugat felé az Ötvenhetedik utcán, és időnként megállunk a lámpáknál. Rengeteg bolt van itt, amiről még sosem hallottam, és a nevüket sem tudom megjegyezni. Jó sokáig tarthat egy manhattani bevásárlókörút.

Megint meg kell állnunk egy piros lámpánál, és amikor balra nézek, végre valami zöldet látok. A Central Park! Persze csak a széle, de ez is elég, hogy megint izgalomba hozzon. Az elmúlt huszonöt percben, amíg Manhattanben navigáltunk, kicsit megcsappant a lelkesedésem, de most újra érzem. Már alig várom, hogy lássam a Central Parkot. Arra a helyre vágyok a legjobban. Biztosan csodás érzés lehet ott futni.

– Ez az Ötödik sugárút – jelenti be Tyler, és megböki a karomat, mert észreveszi, hogy nem figyelek a tőlünk néhány méterre lévő luxusüzletek kirakatára. Egyáltalán nem érdekelnek.

Végre leveszem a szemem a fákról, és Tylerre nézek.

– Az a Central Park?

Elvigyorodik.

– Igen.

A lámpa zöldre vált, és elindulunk, mielőtt még egy utolsó pillantást vethetnék a parkra. A város nagynak és kiismerhetetlennek tűnik, de Tyler határozottan halad előre. Befordulunk a Harmadik sugárútra, és erről eszembe jut a Harmadik utca, a korzó és Santa Monica. Vajon Dean mit csinál a szabadnapján?

– Egyébként mindjárt ott vagyunk – szólal meg Tyler egy kis idő múlva. – Kábé tizenöt sarok. Csak keresd a Hetvennegyedik utcát.

Kinézek az ablakon. Hetvennegyedik utca. Gyönyörű a sugárút, amin haladunk. Az ég ragyogó kék, és az épületek mind napfényben fürdenek. Aztán elérjük a Hetvennegyedik utcát, amit csak akkor veszek észre, amikor Tyler befordul egy keskeny egyirányú utcába. Nem sokkal később Tyler lassít, a járda széléhez húzódik, és leparkol egy Honda meg egy terepjáró közé. Alig néhány centiméter marad a járművek között.

Előrehajolok, kinézek a szélvédőn, és aggódva ráncolom a homlokom.

– Nem félsz, hogy beléd mennek, amikor megpróbálnak kiállni?

– Nem mennek sehová – válaszolja Tyler, és leállítja a motort. Kiveszi a slusszkulcsot, és kikapcsolja a biztonsági övet. Én is. – A terepjáró egy öregemberé, aki a házban lakik, és már nem szokott vezetni. A Civic pedig egy lánynak az otthona. Amióta itt vagyok, a verda is itt parkol. A csaj minden este idejön, és a kocsiban alszik. – Tyler arckifejezése teljesen közömbös, ezért nem tudom megállapítani, hogy viccel, vagy komolyan beszél. De nincs időm tovább kérdezősködni, mert kinyitja az ajtót, és rám néz. – Gyere, hozom a cuccodat.

Kinyitom az ajtót, és kilépek a járdára.

Azt a mindenit… New Yorkban vagyok.

Egy New York-i járdán állok. Sőt Manhattanben. Lenézek a járdára. Sok az eldobott rágógumi. Meg a szemét. De akkor is Manhattanben vagyok.

– Jól vagy?

Tyler kiveszi a bőröndöt a csomagtartóból, vigyázva, nehogy megüsse vele a Honda Civicet, és felvont szemöldökkel néz rám. Szégyenlősen elmosolyodok, és benyúlok a kocsiba, hogy kivegyem a hátizsákomat, amit a vállamra vetek.

– Csak… Valahogy olyan hihetetlen az egész.

Még most is érzem a nyüzsgést. A forgalom zaját, a beszélgetések hangjait, az autók dudálását. Hangosnak tűnik, ugyanakkor távolinak is. Olyan, mint egy állandó zsongás, amit szerintem hamar meg fogok szokni. Most már értem, miért beszélnek olyan hangosan a New York-iak.

– Tudom. – Tyler bólint, becsukja a csomagtartót, és bezárja a kocsit. – Egy hét, és mindenhez hozzászoksz. – Megkerüli az autót, és odalép mellém. Meg akarom kérdezni, melyik házban lakik, de szó nélkül a szemben lévő épületre mutat. Az a legmagasabb. És a sarkon van. Szép a külseje. Fehér kőből épült, és a nagy ablakait barna keretek díszítik.

– Igen, ez tényleg az anyád műve volt. – Hát persze hogy Ella a legszebb lakóépületet választotta a fiának. Kíváncsian várom, milyen lesz belülről. Felemelem a fejem, és gyorsan megszámolom az emeleteket. Tizenkilenc, plusz a földszint.

– Melyik emeleten laksz?

– A tizenkettediken. Az 1203-as lakásban. – Tyler még mindig mosolyog. Azt hiszem, a reptér óta egyfolytában vigyorog rám. – Be akarsz menni?

Bólintok, és követem az utca másik oldalára, a ház üvegajtajához. Beüti a kódot, mire az ajtó sípol egyet, és kinyílik. Begurítom a bőröndömet, és szemügyre veszem a bejáratot, miközben követem Tylert a lifthez. Az egyik falát beborítják a postaládák, és van benne még néhány italautomata, de ettől eltekintve elég üres a helyiség. A lift viszont hatalmas. Akár húsz ember is elférne benne, de most csak mi ketten használjuk. Tyler áll az egyik oldalon, én meg a másikon. Úgy érzem, hogy túl nagy a távolság köztünk, és közelebb kéne állnunk egymáshoz. Vagy ezt csak én szeretném?

– Snake már biztosan otthon van – szólal meg Tyler egy idő után. A lift lágyan suhan felfelé. – Elment néhány sráccal a suliból, de szerintem már visszajött.

– Én is hívjam Snake-nek? – Nincs kifogásom a becenevek ellen, de ezt nevetségesnek tartom. Ki akarja, hogy így nevezzék? – Nem hívhatom Stephennek?

– Oké. Ha azt akarod, hogy utáljon… – közli Tyler somolyogva. – Egy idő után már nem hangzik olyan hülyén. Főleg, amikor az utca másik oldaláról kiáltok oda neki. Az ember egy idő után megszokja a furcsálló pillantásokat.

A lift ajtaja egy éles „bing” után kinyílik, és kilépünk az előtérbe. A falakat itt halvány tojáshéjszínűre festették, talán azért, mert ez illik az épület külsejéhez. Tyler a harmadik ajtónál megáll. Ez a 1203-as lakás.

– Ma reggel rendet raktam, de ha Snake itthon van, akkor nem ígérhetem, hogy a kecó úgy fog kinézni, mint ahogy itt hagytam – figyelmeztet Tyler, és előveszi a kulcsot a farzsebéből. Kicsit idegesnek tűnik.

– Nem zavar a kupi – nyugtatom meg, és újra elmosolyodok. Ha Tyler a kedvemért képes volt rendet rakni a lakásában, akkor talán mégis fontos vagyok neki. De aztán jobban belegondolok, és kételkedni kezdek.

Az ajtó halk kattanással kinyílik, és Tyler hátralép, hogy én lépjek be először. Az első dolog, ami eszembe jut a lakás láttán? Azt a…

Egy hatalmas lakótérben állok. Bézs szőnyeg, piros plüsskanapék, fényes fekete bútorok, egy hatalmas lapos tévé a falra szerelve, két nagy, utcára néző ablak között. Jobbra egy kétszárnyú ajtót látok, amely valószínűleg a hálószobába vezet, balra pedig a konyhát. Az egész lakásban a fekete, piros és fehér szín dominál. A konyhát és a nappalit csak egy pult választja el egymástól. A szekrényajtók és a pult hófehér. A konyha egyik oldalán egy nyitott ajtó, amely a mosókonyhába vezet. A másik végében is van egy ajtó, de az nincs nyitva.

– Te vagy az, haver? – hangzik fel egy kiáltás abból a helyiségből. – Megint van valami a zuhannyal. Nem melegszik fel a víz.

Felvonom a szemöldököm az erős bostoni akcentus hallatán. Ehhez képest Tyler furcsán kevert beszéde teljesen normálisnak tűnik. A fürdőszoba ajtaja kinyílik, és egy szőke fiú sétál ki rajta. Nem nagyon figyel ránk, mert a konyha felé menet a melegítőnadrágjában matat, és igazgatja magát.

– Ezek a barmok tényleg azt hiszik, hogy le akarom fagyasztani a golyó… – Elhallgat, amikor észrevesz. Megtorpan, és kiveszi a kezét a nadrágjából. – A fenébe – mordul fel, és Tylerre villantja a szemét. – Igazán figyelmeztethettél volna.

Tyler felnevet, rám néz, és bocsánatkérő pillantással megvonja a vállát.

– Eden, ő Snake.

– Szia – üdvözlöm a szőke srácot, és kicsit zavarban vagyok, mintha egy igazi kanlakba tévedtem volna be. Valahogy betolakodónak érzem magam.

– Örülök a találkozásnak – motyogom, pedig nem hiszem, hogy a legjobb alkalom az ismerkedésre, amikor valaki éppen a farkát markolássza.

– Én is – válaszolja, és odalép hozzánk. Az első dolog, ami feltűnik rajta, az a szeme. Hihetetlenül fakó. Igazából kék, de olyan halvány, hogy majdnem szürkének látszik. Kinyújtja felém a kezét, de megrázom a fejem. Erre kajánul elvigyorodik. – Nem akarsz kezet rázni velem?

– Nem igazán – vallom be őszintén.

Tyler megköszörüli a torkát, és előbb Snake-re néz, aztán rám.

– Akkor térjünk a lényegre, és beszéljük meg az alapszabályokat.

– Alapszabályokat? – Stephen, vagy Snake, vagy akárhogy is hívják, úgy csodálkozik, mintha még sosem hallotta volna ezt a kifejezést.

– Most egy lány is velünk lakik, úgyhogy csukd be a fürdőszoba ajtaját, ha bent vagy – magyarázza Tyler. – Reggel Eden megy be a fürdőbe utoljára, mert ő időzik ott a leghosszabb ideig. – Már tiltakoznék, de aztán belátom, hogy igaza van. Ha utolsó vagyok, senki sem fog dörömbölni az ajtón, hogy sürgessen.

– Te vagy a legszerencsésebb lány a világon! Egy lakásban lakhatsz velem. Szerinted történhet ennél jobb dolog az életedben? – Snake a szemöldökét felvonva néz rám, de Tyler csak megforgatja a fejét. – Mert nálam menőbb pasival nem is csövezhetnél együtt.

Elhúzom a számat.

– Mindig ilyen vagy?

– Ilyen elbűvölő? Igen. – Elvigyorodik, és leereszkedő mozdulattal megveregeti a fejem, szerencsére nem azzal a kezével, amivel az előbb a nadrágjában kotorászott, aztán a heverő felé indul. – A tévé az enyém.

– Ne aggódj – súgja Tyler a fülembe. – Csak poénkodik.

De én nem a szavaira figyelek, hanem arra, hogy a forró lehelete megcsapja az arcomat. Igyekszem nem tudomást venni róla. Beleharapok a számba, és lehajolok a bőröndömhöz.

– Hová tehetem a… holmimat?

– A szobámba – válaszolja Tyler. Kikapja a kezemből a bőrönd fogantyúját, és végighúzza a szőnyegen az első jobb oldali ajtóig. A térdével nyitja ki, és előreenged, aztán ő is belép, és a nagy dupla ágy mellé teszi a bőröndöt. Ez a helyiség nem olyan rendetlen, mint az otthoni szobája. Itt is bézs színű a szőnyeg, az ágytakaró piros, az éjjeliszekrények pedig feketék. A falakon NFL- és MLB-poszterek vannak.

– Mióta érdekel a baseball? – kérdezem.

– Amióta New Yorkba költöztem – válaszolja halvány mosollyal az ajkán. Aztán az ágy felé int a fejével. – Tiéd lehet a szoba. Én majd alszom a kanapén.

– Miért nem alszunk együtt? – Ó, te jóságos ég! Olyan gyorsan kiszaladt a számon ez a mondat, hogy csak akkor jövök rá, mit mondtam, amikor Tyler arcáról lefagy a mosoly. Megdörzsöli a tarkóját, és megvonja a vállát. A közös ágyban alvás egyáltalán nem volt jó ötlet.

– Azt hiszem, maradok a heverőnél, Eden. – Megpróbál megint rám mosolyogni, de a mosolya kicsit erőltetettre sikeredik. Hirtelen olyan fullasztó lesz a légkör a szobában, hogy legszívesebben kinyitnám az egyik ablakot, és kimásznék rajta. Tény, hogy nagy ostobaság volt ezt javasolnom, de Tyler akkor is kapásból visszautasította, ami azt jelenti, hogy már túlvan rajtam.

Igyekszem normálisan viselkedni, és úgy tenni, mintha lélegeznék.

– Ja, buta ötlet volt. Nem baj, ha most szundítok egyet? Nagyon fáradt vagyok. – Az órámra nézek. Már fél hét. Tudom, hogy otthon még csak fél négy van, de a testem hirtelen mégis pihenést kíván. Nem volt jó ötlet a kora reggeli járat.

– Nem, dehogy – vágja rá azonnal, és egy lépést hátrál az ajtó felé, mintha minél előbb szabadulni szeretne az őrült mostohahúgától, aki az ágyba akarja vonszolni. – Kihagyjuk a ma esti Time Square-t? Holnap is mehetünk.

– Nem, nem – tiltakozom, talán a kelleténél kicsit hevesebben. – Azért még el akarok menni a Time Square-re. Csak hadd aludjak egy órát, és már mehetünk is.

– Csak egy órát? – Tyler gyanakodva néz rám. Az ismeretségünk alatt kitapasztalhatta, hogy rengeteget tudok aludni. Szerintem nem hiszi, hogy képes lesz felébreszteni, ha egyszer elszundítok.

– Egy óra – jelentem ki határozottan. – Kelts fel, ha szükséges.

Remélem, a Times Square megvár.

4

Oldalra fordulok, és a paplant tapogatva kutatok a mobilom után. Az ágy túl meleg, és a lepedőhöz ragadt a testem. Felsóhajtok, kitakarózom, és felülök. Nem tudom, mennyi lehet az idő. A nap még mindig besüt a szobába, és Tyler hálószobája ajtaján át hallom a tévé hangját. Kibújok az ágyból, és kinyitom az ajtót. Tyler és Snake elnyúlnak a kanapén, és valami focimeccset néznek.

Megköszörülöm a torkom, hogy felhívjam magamra Tyler figyelmét. Azonnal felém fordul, és elmosolyodik. Snake viszont rám se pillant. Csak káromkodik egyet a meccsen, és iszik a söréből.

– Mennyi ideig aludtam? – kérdezem. A hangom halk, és kicsit rekedt.

Tyler feláll, és elindul felém. Azonnal felgyorsul a szívverésem. Nagyon remélem, hogy holnaptól már jobban tudok koncentrálni, és nem kapok szívrohamot, valahányszor rám néz, beszél hozzám, vagy a közelembe jön.

– Húsz percig – válaszolja.

Összehúzom a szemem. Csak húsz percet aludtam? Az nem lehet. De amikor az órámra tekintek, rájövök, hogy igaza van. Még hét óra sincs.

– Akkor elmegyünk a Time Square-re?

– Igen. Elviszlek vacsorázni. Remélem, éhes vagy. – A mosolya egy pillanatra elhalványul, és felvonja a szemöldökét. Talán azt várja, hogy tiltakozzak.

– Igen, éhes vagyok. – A korai keléssel, az utazással és az időzónaváltással valahogy sikerült elérnem, hogy este hétig egy falatot sem ettem. Leszámítva a kávét a reptéren.

Tyler mosolya visszatér.

– Akkor fél óra múlva?

– Oké, addigra kész leszek. – Snake még mindig nem figyel ránk. Elnézek mellette, és a fürdőszobára esik a pillantásom. – Bemehetek? – kérdezem, az ajtó felé intve a fejemmel.

– Nem kell engedélyt kérned, Eden – közli Tyler nevetve. – Az egész lakás a tiéd. Menj csak be nyugodtan.

Ekkor mindketten a szobája felé fordulunk. Az ő ruhái a szekrényben vannak, az enyémek meg a bőröndömben. Rámosolygok, miközben egyszerre lépünk be a helyiségbe.

– Mivel most ez a te szobád, hozzá kell szoknod, hogy néha bejövök valamiért – viccelődik, és kinyitja a szekrényajtót. – De kopogni fogok, ne aggódj.

Megforgatom a szemem, aztán felkapom a bőröndöt, és az ágyra fektetem. Nem tudom, mit vegyek fel, ezért fél szemmel Tylerre sandítok, mert kíváncsi vagyok, hogy lezser vagy inkább divatos cuccokat vesz elő a ma esti programhoz. Miután néhány percig matat a polcokon meg a fiókokban, egy drapp vászonnadrágot meg egy sötétkék farmeringet tesz le az ágyára.

– Akkor mész a fürdőszobába, ugye?

– Aha. – Gyorsan lehajtom a fejem, és érzem, hogy engem figyel. – Igen. – Tyler az ablaknál állva várja, hogy kimenjek, és felöltözhessen, ezért találomra kikapok néhány cuccot a bőröndből, mert nem akarom megvárakoztatni. – Gyors leszek. Csak lezuhanyozok.

– A törülközők a második polcon vannak a szekrényben – kiált utánam.

Becsukom a szoba ajtaját, és kimegyek a nappaliba. Snake-et már nem látom a heverőn, pedig a focimeccs még tart. Elindulok a konyha felé. Snake hirtelen kidugja a fejét a hűtőajtó mögül, és a magasba emel egy üveget.

– Kérsz egy sört?

– Sört? – kérdezek vissza csodálkozva. Megint feltűnik a bostoni akcentusa.

– Igen, sört. Kérsz vagy nem?

– Kérek – vágom rá. Kinyújtom a kezem, és várok. Nem csodálkoznék, ha visszavonná az ajánlatát. De Snake kivesz egy üveg Coronát a hűtőből, és a kezembe nyomja. Ez az első estém New Yorkban, úgyhogy nem árthat, ha egy kis sörrel ünneplem meg az eseményt.

– Várj, majd én. – Snake felkapja a sörnyitót a pultról, és lepattintja a kupakot az üvegről. A saját üvegét is magához veszi, és iszik belőle egy kortyot. – Nem gondoltam volna, hogy sörivó vagy.

– Én meg nem hittem, hogy ilyen udvarias vagy – vágok vissza, de tudom, hogy csak viccelődünk egymással. – Köszi az italt.

Snake az üvegemhez koccintja az övét, mintha így közölné, hogy „nincs mit”, aztán megint iszik egy nagy kortyot. Elindulok a fürdőszoba felé, egyik kezemben a ruhákkal, a másikban a sörösüveggel.

– Nem hagynád nyitva az ajtót, hogy gyönyörködhessek a látványban?

Megfordulok, és összehúzott szemmel nézek rá. Furcsa humorérzéke van, de egy idő után biztosan megszokom.

– Nem. – A térdemmel belököm az ajtót, és ráfordítom a zárat.

Nem tart sokáig a készülődés, mert nem mosom meg a hajam, csak felfrissítem magam, megigazítom a sminkemet, és már csak fel kell öltöznöm. A hajam leengedve hagyom, belebújok a pink skater-szoknyámba meg egy fehér trikóba, aztán magamra kanyarítok egy farmerdzsekit. Készülődés közben megittam majdnem az egész üveg sört, ezért azt is magammal viszem, amikor a cuccommal együtt visszamegyek Tyler szobájába. Éppen a dezodorját fújja magára, amikor belépek. A Bentley-t.

– Azt Snake-től kaptad? – kérdezi, a kezemben lévő üvegre mutatva. Egy pillanatig azt hiszem, hogy dühös lesz, de az arca közömbös marad.

– Igen. – Az éjjeliszekrényre teszem a sört, és a bőröndbe hajigálom a ruháimat. Most nem foglalkozom a hajtogatással. Majd később rendet rakok, de most csak a neszesszeremre van szükségem, amit a szandálok alatt találok meg. Gyorsan körülnézek a szobában, egy tükröt keresve. Észre is veszek egyet komód fölött, ahol Tyler áll.

– Odamehetek egy kicsit?

– Persze – válaszolja, és odébb lép, hogy a tükörhöz engedjen. Közben figyelmesen néz. – Csináltál valamit a hajaddal? – kérdezi egy kis idő után.

– A hajammal? – Felemelem a fejem, és ránézek a tükörben. – Csak egy kis melír. – Tyler nem szól semmit, csak bólint, én meg lenézek a neszesszerre, és kutatni kezdek benne. Nem akarom megvárakoztatni Tylert, ezért csak a pilláimat festem ki, hogy kiemeljem a szemem.

Nem tudom, mi van most köztünk, de hirtelen olyan kínos lesz a légkör. A reptéren nem volt kínos, és útban Manhattan felé sem, de most valahogy más lett minden. Aggódni kezdek, hogy talán az előbbi illetlen ajánlatom miatt. Amikor azt javasoltam, hogy aludjunk együtt. Vagy talán csak azért vagyok zavarban, mert Tyler már nem érez úgy irántam, mint régen. Ahogy egyébként nem is lenne szabad éreznie.

– Kész vagyok – jelentem ki halkan, és felé fordulok, mosolyt erőltetve az arcomra. Amíg a tükörbe néztem, nem is vettem észre, hogy a barna bakancsát vette fel. Felsóhajtok. Vajon tudja, mennyire imádom, amikor ezt viseli?

– Mi van? – kérdezi.

– Semmi. – Az ajkamba harapok, nehogy elpiruljak. Felkapom a Converse-emet a padlóról, és belebújok. – Mehetünk – közlöm vele.

Követem Tylert a nappaliba, ahol Snake megint a hűtőnél sertepertél, egy újabb sört véve magához. Ha jól számolom, ez már a harmadik lehet. Utánunk szól, hogy érezzem jól magam a Time Square-en, ami egyébként egy „túllihegett baromság”. Aztán Tylerrel együtt kilépek a lakásból, majd az épületből.

Még mindig nagyon meleg van, amikor kiérünk a Hetvennegyedik utcára, és újra hallom a város morajlását. De most valahogy még az autódudák hangját is kellemesnek tartom. Kicsit furcsa, de megnyugtató a hangjuk. Tyler nem szólal meg, miközben együtt átmegyünk az úton, és megállok a kocsija mellett. A terepjáró és a Honda nem mozdult el a helyéről.

– Nem kocsival megyünk – közli velem Tyler, és felnevet, mintha tudnom kéne, hogy a kocsija most itt marad. Néhány méterre áll tőlem, és rám mosolyog. A mosolya láttán reménykedni kezdek, hogy az előbbi feszültség a szobában csak átmeneti hangulat volt. – Hanem metróval.

– Metróval? – Eszembe jut, hogy anyám óva intett a New York-i metrótól. Három órája vagyok csak itt, máris megszegem ezt a szabályt. Ugyanakkor titokban mindig is szerettem volna legalább egyszer kipróbálni, csak azért, hogy megtudjam, milyen érzés.

– Igen. A Hetvenhetedik utcánál felszállunk a 6-osra – magyarázza. Szerintem nem fogja fel, hogy gőzöm sincs, miről beszél. – Aztán bemegyünk a belvárosba, a Grand Centralhoz. Ismered a Grand Central állomást, nem?

– Azt a híreset? – Igyekszem lépést tartani vele, de közben jobban figyelek a környékre, mint rá.

– Igen – válaszolja. – Veszünk neked egy metrókártyát.

– Micsodát?

Rám néz, és látom rajta, hogy visszafogja magát, mert nem akar kinevetni.

– Jóságos ég. Te tényleg turista vagy.

Befordulunk a Lexington sugárútra, ahol az épületek kicsit lepusztultabbak. Mindegyik barna vagy bordó. A forgalom nagyjából itt is ugyanolyan, mint a Harmadik sugárúton, csak valahogy sűrűbbnek tűnik. Öt perc alatt az állomáshoz érünk, de fogalmam sincs, melyiken hol kell lemenni, mert nyolc bejárata van, mindegyik sarkon kettő. Tylerhez fordulok.

– Miért van ennyi lejárat?

– Az a négy a külvárosi vonatokhoz vezet – magyarázza, és az utca keleti oldalán lévő bejáratokra mutat. Aztán a szemközti oldalra bök az ujjával. – Azok a belvárosba vezetnek, és mi is arra megyünk.

Amikor ritkulnak az autók, átfutunk a másik oldalra, és Tyler az aluljáró felé irányít. Lenézek a mélybe, és olyan érzésem támad, mintha egy drogbarlangba készülnék belépni. Attól tartok, hogy a föld alatt nem lesz elég a fény, mert a lámpák nem túl bizalomgerjesztők. Elég horrorfilmet láttam életemben, és tudom, hogy nagy eséllyel meghalok, ha lemegyek a lépcsőn.

Mellettünk sietős járókelők lépnek be az állomásra, és kifelé is sokan jönnek, de ez sem nyugtat meg. Tyler karba tett kézzel figyel engem.

– Te gyakran metrózol? – kérdezem gyanakodva.

– Majdnem minden nap – válaszolja. – Bízz bennem, tutira biztonságos.

Még mindig nem mozdulok. Szívesebben mennék gyalog a Time Square-re, akármilyen messze is van. Tylerre nézek.

– Nincs busz, vagy valami más, amivel mehetnénk?

Megforgatja a szemét, feltűri a farmeringe ujját, és megfogja a kezem. Olyan váratlanul ér ez a mozdulat, hogy a testem majdnem felmondja a szolgálatot. De Tyler már húz is lefelé a lépcsőn.

– Kisgyerekek is használják a metrót, Eden. Úgyhogy nincs vita, ezzel megyünk! – kiált vissza a válla fölött.

Nem válaszolok, mert nem tudok megszólalni. Úgy érzem, mintha megint általános iskolás lennék, és végre megfogná a kezem a srác, aki tetszik nekem. Tyler bőre meleg, és az ujjaink úgy simulnak egymáshoz, mintha összetartoznának. Pont olyan, mint régen, ahogy emlékeztem rá. Nem kapok levegőt. Azért, mert Tyler a kezemet fogja, vagy azért, mert a föld alatt vagyok? Megpróbálom meggyőzni magam, hogy ez utóbbiról van szó.

– Látod? Nem is olyan vészes, ugye? – kérdezi Tyler, és gyorsan elengedi a kezem. Magamhoz térek, és körülnézek. Nem tudom, hány lépcsősort mentünk lefelé, és meglep, hogy itt is világos van. Tylerre nézek.

– Nem – ismerem be szégyenlősen. Milyen gyerekes vagyok. Tyler nem tett mást, csak levezetett az aluljáróba. A kezére nézek, amit már a farmerja zsebébe süllyesztett. Észreveszem, hogy ravasz mosollyal figyel engem. – És mi az a metrókártya?

– Az, amivel át tudsz menni ezeken. – A mögöttem lévő beléptetőkapukra mutat. Csak most veszem észre, mennyire hangos itt minden. A távolban hallom egy beérkező vonat zaját, és úgy érzem, mintha remegne a föld. Pedig nem. Még egy utcai zenészt is hallok valamelyik peronon. – Erre gyere.

A fal mellett néhány automata sorakozik, és követem Tylert, aki elindul az egyik felé. Szorosan a sarkában haladok, egyrészt azért, mert nem érzem biztonságban magam, másrészt reménykedem, hátha megint megfogja a kezem. De ez nem történik meg.

– Még mindig rettegsz? – kérdezi. A szeme sarkából rám pislant, és közben olyan gyorsan tapogatja a kijelzőt, hogy nem tudom követni.

– Klausztrofóbiám van – ismerem be. Körülnézek az állomáson. Nem tudom, milyen mélyen vagyunk, de úgy érzem, hogy csapdába estünk a semmi közepén. Érdekes, hogy rajtam kívül ez senkit sem zavar. Ők biztosan nem turisták.

– Néhány nap alatt hozzászoksz. A hét végére meg már egész New Yorkot megszokod.