Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Az igazság nyomában – Igazság I., 2018

Az igazság árnyékában – Igazság II., 2019

Az igazság ára – Igazság III., 2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített kiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

Egymás szemében, 2021

Már csak 9 hónap, és találkozunk! – Napló életed legcsodásabb kihívásához, 2021

A napfény földje – Szabadon-sorozat I., 2021

A lótusz virága – Szabadon-sorozat II., 2022

Bűnösök közt, 2022

© Baráth Viktória, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-18-5

EGY

Ez is csak egy átlagos hajnali háromnak indult. Ez az az időpont, amikor az éjjeli baglyok már hazaértek, de a korán kelők még csak most fordulnak át a másik oldalukra. Az utak üresek, a városok kihaltak, csak nagy ritkán kóborol néhány zűrös alak az utcán. És én pont rájuk vadászom.

A tűzpiros Ferrari egyre gyorsabban hajt a szirten, de mi nem tévesztjük szem elől. Erősen markolom a kormányt, még a tenyerem is beleizzad, de nem hagyhatom futni. Érzem, hogy a mai nap hozza meg az áttörést a nyomozásban, ezért a gázra taposok, de hiába, ez a Chevrolet terepjáró sosem fog utolérni egy sportautót. Az FBI igazán gondolhatna arra is, hogy a fehérgalléros bűnözők nem egy szakadt Fordot vezetnek. Ezzel a lagymatag tempóval sosem érjük utol.

– Gyorsabban! – üvölti Sam az anyósülésről.

– Nem tudok gyorsabban menni! – kiáltok vissza. – És ha még egyszer beszólsz, esküszöm, kidoblak a kocsiból!

Alapjában véve nyugodt ember vagyok, de a munkámban nincsenek határok. Bírom Samet, de ha tovább idegesít, kihajítom a következő kanyarnál. Tudja nagyon jól, mennyire fontos nekem, hogy elkapjuk ezt a szemetet, hiszen ő lehetne a koronatanúnk az egész ügyben.

Sam sértődötten veszi magához a rádiót.

– Még mindig keletnek tartunk, meg akarja kerülni a hegyet. Kettes egység, várjatok a parancsomra!

– Értettem! – szól vissza egy hang.

Hiába az erősítés, a hegyre csak egy út vezet fel és le, ezért időbe telik bekeríteni. A helikopterek már elindultak, de még legalább öt perc, mire ideérnek. Idegesen püfölöm a kormányt.

– El kell kapnunk! – morgom magamban.

– Meglesz, nyu…

Sam mondata félbeszakad, amikor a Ferrari szlalomozni kezd előttünk az úton. Először úgy tűnik, mintha csak a mi dolgunkat akarná nehezíteni, de a kocsi mozgása kiszámíthatatlan. Rossz előérzetem van.

– Most vagy soha! – vetem oda Samnek, és amikor az üldözött autó lassulni kezd, bevágok mellé.

Sam előkapja a fegyverét, de amikor lehúzza az ablakot, hogy tüzeljen, a Ferrari abban a pillanatban felénk indul. Félrekapom a kormányt, mielőtt még nekünk jönne, de a kocsink megpördül, majd nekicsapódunk a sziklának. Szerencsére csak oldalról vágódunk neki, ezért mindketten megússzuk néhány karcolással. Ellenőrzöm a saját, majd Sam épségét is, és kipattanok az autóból. Őrült vágtába kezdek, de már csupán a kitört szalagkorlátot látom a túloldalon. A balesetben szem elől vesztettem a Ferrarit, de ha jól sejtem, sokkal rosszabbul járt, mint mi. Az út széléhez szaladok, és lenézek a szakadékba. Az aljából füstcsóva csap fel, az arcomat hirtelen megüti a forróság. Sam még épp időben ránt hátra, mielőtt az összetört sportautó felrobbanna. Mindketten a földre rogyunk. Igyekszem rendezni a légzésemet, de a pulzusom így is az egekben van. Nekem végem…

Feltápászkodom a forró aszfaltról, és újra a szakadékhoz lépek. Az alattunk lángoló kocsi állapotából ítélve ismét elvesztettük a célszemélyt. Lassan kezdem azt hinni, el vagyunk átkozva.

– Ezt nem hiszem el…

A fejemet csóválva sétálok vissza az autónkhoz, és amikor odaérek, nagyot rúgok az abroncsba. Valamivel le kell vezetnem a dühömet, mert úgy érzem, menten felrobbanok én is.

– A picsába! – kiáltom, majd a homlokomból hátrasimítom a hajamat.

Csak ekkor veszem észre a vékonyan csordogáló vért, ami a halántékomon lévő sebből bugyog. Letörlöm az izzadsággal együtt, majd leülök a földre, és a hátamat a kocsinak támasztom. Felhúzott térdemre könyökölök, miközben a felém közeledő Samet bámulom, ahogy előveszi a rádiót.

– Elvesztettük a célszemélyt. A szakadékba hajtott – mondja szinte halálos nyugalommal. – A kocsinknak annyi, valaki jöjjön értünk. Negyvenötös mérföldkő.

– Máris indulunk! – kapja a választ.

Már nem pusztán dühöt érzek. Azt hiszem, azon a fázison túl vagyok. Ahhoz, hogy dühös legyek, szükségem lenne a reményre, de azt már régen elvesztettem. Hosszú hónapok munkáját dobhatom a kukába, ha hamarosan nem mutatok fel semmilyen eredményt. Arról nem is beszélve, hogy akár a karrieremnek is vége lehet.

Sam letelepszik mellém a földre, és együtt nézzük a szakadékból kikandikáló lángokat. Lassan minden porrá ég, amiért közösen dolgoztunk.

– Peters szét fogja rúgni a seggünket – szólal meg Sam.

– Remélem, hogy csak ennyi lesz…

– Ez a mocsok is inkább öngyilkos lett, mint hogy elkapjuk! Mint az előző három.

– Muszáj emlékeztetned rá? – mordulok rá.

Szerencsére nem sértődik meg, mivel ő is ugyanolyan csalódott, mint én. Ismerjük egymást annyira, hogy tudjuk, melyik vitánkat kell komolyan venni és mi születik csupán a haragunkból. Átéltünk már egy s mást az elmúlt öt évben: esküvőt, válást, előléptetést, halált, jó és rossz időket. Mindig számíthatok rá, és én is tartom a hátam érte.

Csendben várjuk az egységet, hogy visszavigyenek minket az irodába. Már negyedik alkalommal kell megírnom ugyanazt a jelentést, amitől már előre rosszul vagyok. A főnök reakciójáról már nem is beszélve…

Az irodában még csend honol. Ilyen korán még senki nem szokott bent lenni, de Peters szobájában már ég a lámpa. A gyomrom is görcsbe rándul, ha csak felelevenítem magamban a legutóbbi beszélgetésünket, amikor a kirúgással fenyegetett. Tudom, hogy nem gondolta komolyan, és nem is tőle tartok. Nem érdekel, mit gondol rólam. Saját magam miatt vagyok képtelen feldolgozni a sikertelenségemet.

Előremegyek, Sam utánam lép be az irodába. Becsukjuk magunk mögött az ajtót, na, nem mintha bárki is hallhatná ilyenkor, ahogy a főnök üvöltözik velünk. Csak legyünk túl rajta, és hadd mehessek innen!

Peters nyugodtan áll meg előttünk, és végignéz rajtunk. Túlságosan is higgadt, az pedig mindig rosszat jelent.

– Fél év… – sóhajtja, miközben leül a székébe, de minket nem kínál hellyel. – Fél éve dolgoznak ezen az átkozott ügyön. Mégis mi a fene van magukkal?

– Főnök, mi…

Próbálok valamiféle magyarázatot adni, de ő közbevág.

– Elég ebből! Nem érdekelnek a kifogásaik! Eddig azt hittem, maguk a megfelelő páros arra, hogy kiderítsék, ki csődíti össze a világ legnagyobb bűnözőit, és mi a terve velük, de úgy tűnik, hogy tévedtem. És tudják, mi ezzel a bajom? – Előredől, és a szemünkbe néz. – Rohadtul utálok tévedni! Ennél már csak azt gyűlölöm jobban, ha az egész iroda azon csámcsog, hogy képtelenek vagyunk megoldani egy borzasztóan egyszerű ügyet.

Inkább meg sem szólalok, azzal csak olajat öntenék a tűzre. Hiába is minden mentegetőzés, teljesen igaza van. Valami hatalmas dolog készül, ebben biztos vagyok, és mi nem tudunk a végére járni. Mégpedig annyira fontos, hogy a találkozók résztvevői inkább kioltják a saját életüket, mint hogy elkapjuk és kihallgassuk őket.

Peters a fiókjába nyúl, és egy aktát húz elő belőle, amit az asztalra dob.

– Valószínűleg elment az eszem, hogy ezt csinálom, de még mindig magukban bízom a legjobban. Ez az utolsó esélyük! – mutat a papírokra. – Információink szerint néhány hét múlva érkezik a városba Jun Wang. Ő a következő. Készítsék elő az akciót, és gyűjtsék be! Ha meghal vagy elmenekül, maguknak annyi! Nemcsak kirúgom magukat, de elintézem, hogy életük végéig közmunkát kelljen végezniük valamelyik koszfészekben!

Sam majd felrobban a dühtől; látom az arcán, egy hajszál választja el attól, hogy beszóljon valamit Petersnek. De már ő is elég tapasztalt ahhoz, hogy tudja, ilyenkor az a legjobb, ha csendben meghúzza magát és csak bólogat. Főleg, hogy kaptunk egy újabb célszemélyt.

Az asztalon fekvő mappáért nyúlok, de amikor elvenném, Peters rácsapja a kezét. Egyenesen a szemembe néz.

– Ne csesszék el! – sziszegi a fogai között, majd hátat fordít nekünk.

Az ablakán bámul kifelé, ami számunkra azt jelenti, hogy vége a beszélgetésnek. Sammel egymásra pillantunk, és együtt indulunk el az ajtó felé, de Peters utoljára még utánunk szól.

– Reggelre az asztalomon legyen a jelentés!

– Fasza… – morogja magában Sam, miközben becsukja maga mögött az ajtót.

– Te menj csak haza, én elintézem ezt! – mondom az asztalunk felé haladva.

– Dehogyis, segítek.

Megállok, és szembefordulok Sammel.

– Azt mondtam, menj haza! Friss házas vagy, az asszony mellett a helyed, amikor felébred.

– Ne is mondd… – sóhajtja gondterhelten.

– Menj, és tedd a dolgod! – vigyorgok rá, majd folytatom az utamat az asztalomhoz.

Utálom a papírmunkát, de semmi értelme, hogy ketten üljünk itt még hosszú órákat. Inkább átvállalom ezt a feladatot, mert az én agyam úgysem hajlandó ilyenkor megpihenni. Újra és újra lejátszom magamban az este történteket, hátha találok valamit, ami felett eddig elsiklottunk: egy apró jelet, egy mozzanatot, egy új arcot. De onnantól, hogy a bár után visszament a hotelbe, szem elől vesztettük egy időre. Csak akkor láttuk meg ismét, amikor kihajtott a kocsijával a szálloda mélygarázsából. Valószínűleg észrevette, hogy követjük, ezért akart meglépni. Tudta, hogy ha elkapjuk, akkor alaposan kikérdezzük, ezért inkább véget vetett a saját életének. Mivel akarhatott üzletelni? Drogok? Fegyverek? Lányok? Egyik sem ér annyit, hogy egy ilyen szintű bűnöző öngyilkos legyen miatta.

Amikor elkészülök a papírmunkával, előveszem az aktát, amit Peters adott erről a Wangról. Kell lennie valaminek, amit nem veszünk észre. Ami közös mindannyiukban, az illegális üzleteiket leszámítva. Már hajnalodik, és amikor belelapozok a mappába, megakad a szemem a kezemen. Pontosabban a gyűrűsujjamon. A kis aranykarikán megcsillan a reggeli nap fénye. Annyi ideje viselem már, és tudom, hogy ez sosem fog változni. Ez emlékeztet arra, mi is igazán fontos az életben.

Visszadobom a mappákat a fiókomba, és a kijárat felé indulok. Haza kell mennem a nőhöz, akit a világon mindennél jobban szeretek.

Cassie épp az étkezőasztalnál ül, amikor belépek a lakásba. Azt az émelyítő gabonapelyhet eszi, aminek már az illatától is rosszul vagyok. Mégis kinek jut eszébe, hogy pillecukorízű reggelit készítsen? De ő láthatóan odáig van érte, mert minden vásárlásnál vennünk kell egy dobozzal, hogy biztosan legyen itthon.

Mélyet szippantok az otthoni illatból. Ez mindig megnyugtat.

– Jó reggelt! – köszön rám Cassie, amikor meglát.

– Jó reggelt, édesem!

Közelebb lépek hozzá, és miután ledobom a táskámat, egy puszit nyomok a homlokára.

– Bűzlesz a cigitől! – fintorog. – Kemény éjszaka? Vagy inkább ne is kérdezzem?

Ezzel felpattan a helyéről, és a mosogatóba viszi a tányérját. Nem válaszolok, csak egy erőtlen nyögés hagyja el a számat. Inkább a hűtőhöz megyek, és kiveszek belőle egy üveg sört.

– Apa! – kiált rám Cassie felháborodva. – Még csak fél hét van!

– Tudom, de én még csak most fogok lefeküdni. Szóval, nekem elméletileg még este van, amikor nagyon is meg lehet inni egy sört.

Látom rajta, hogy nem győztem meg az érvemmel, de szegény már tudja, hogy felesleges vitába szállnia velem. Ő is a hűtőhöz lép, de sör helyett sonkát és vajat vesz elő. Szendvicset készít, az én gyomrom pedig akkorát kordul, hogy szerintem még a szomszéd is hallotta. Amikor Cassie a tányérral a kezében elsétál mellettem, összeráncolja a homlokát.

– Mi történt? – kérdez rá.

Már én is megfeledkeztem a sebről a halántékomon.

– Csak egy kis karcolás! – legyintek, és inkább belekortyolok a sörbe.

A kanapéhoz lépek, ahol már a dohányzóasztalon vár a szendvicsem. Pont ahogy szeretem. Leülök, és rögtön neki is látok.

– Orvos látta? – kérdezi Cassie, miközben mellém telepszik a karfára.

– Semmiség – csóválom a fejem. – Jobban fog fájni, amikor levonják a fizumból a kocsi javítását.

– Összetörted a Chevyt?

– Csak egy kicsit.

Megvonom a vállam, és tovább eszem. Nem szeretek neki a munkámról mesélni. Folyton csak aggódna értem, ami nem tenne jót neki. Főleg azért, mert most elsősorban a tanulmányaira kell koncentrálnia. Ha be akar kerülni a legjobb egyetemek egyikére, akkor most, a véghajrában mindent bele kell adnia.

– Felkészültél az első napra? – érdeklődöm.

– Ez egy ugyanolyan nap, mint a többi.

– Hogyhogy ugyanolyan? Ez a végzős éved első napja. Ti lesztek a legnagyobbak a suliban, a rangidősek, tele lesztek tesztekkel, vizsgákkal…

– Ezt most bátorításnak szántad? – hunyorog rám.

– Tudod, hogy értem… Ez az időszak a legizgalmasabb.

Erre csak elhúzza a száját, majd elveszi tőlem az üres tányért.

– Ugye nem felejtetted el, hogy délután szülői lesz?

Még szép, hogy elfelejtettem! Ez a legutolsó dolog, ami a fejemben járt mostanában.

– Minek egyáltalán szülői? Nem vagytok ti már nagyok ehhez?

– Hivatalosan még nem. Ha bármi történik az iskolában, arról a szülőket tájékoztatniuk kell. Ráadásul tudod, hogy új osztályfőnököt kapunk.

Nem, ezt sem tudtam.

– Mi lett azzal a… Hogy is hívták?

– Mr. Holt?

– Az! Mr. Holt… Sose szerettem.

– És ezért volt annyira rám szállva – forgatja a szemét Cassie. – Úgyhogy a következővel lehetnél kicsit kedvesebb!

– Én kedves voltam – kérem ki magamnak.

– Lenyomoztattad! – akad ki Cassie. – Úgyhogy most nem mondhatod el, mivel foglalkozol.

– És mégis mit mondjak?

– Találj ki valami hétköznapi melót és kész! Azzal talán nem tudod elijeszteni.

Magamhoz veszem a sörömet, és belekortyolok.

– Attól még le tudom nyomoztatni… – motyogom magamban.

Cassie megáll előttem, és sokatmondóan a szemembe néz.

– Jó, oké, nyertél, visszafogom magam.

Feladom a csatát. De ezzel a Mr. Holttal kapcsolatban is nekem volt igazam. Kiderült, hogy egy másik államban körözték testi sértésért. Állítólag meg tudta magyarázni, de onnantól kezdve engem már nem érdekelt. Nekem csak az számít, hogy ne ilyen emberek vegyék körül Cassie-t. Akár az életem árán is megvédem őt, még akkor is, ha ő ezt nem igazán hagyja.

– Na jó, megyek, mielőtt még elkésem ezen a borzasztóan izgalmas első napon – gúnyolódik, majd magához veszi a táskáját.

Sokan próbáltak felkészíteni, hogy milyen nehéz lesz egy kamasz lányt nevelni, de erre álmomban sem gondoltam. Mintha a szarkazmust ilyenkor sajátítanák el, és azért gyakorolnák, hogy minél jobban tökéletesíthessék. Azt viszont nem bánnám, ha nem én lennék a szenvedő alany.

Amikor Cassie felkapja a táskáját, utánakiáltok.

– Szeretlek!

– Tudom, ez a szerencséd! – érkezik a válasz, majd hallom, ahogy becsukódik az ajtó.

Egyre jobban hasonlít az anyjára. A szeme, a haja, a beszéde… Napról napra egyre jobban.

– Csak nem megint a kanapén aludtál? – kérdezi Sam, amikor az asztalunkhoz lép.

Nem volt nehéz kikövetkeztetni, mivel minden egyes mozdulatnál feljajdulok a fájdalomtól. Borzasztóan elgémberedett a hátam, a lábamról már ne is beszéljünk.

– Ne is mondd… Kezdek öregedni!

– Inkább a kanapéd. Ki kellene cserélni, ha ennyit alszol rajta.

Sam egy nagy adag, gőzölgő kávét tesz le elém.

– Ellenben velem te nagyon is kipihent vagy – ráncolom a homlokom, miközben a kávéba kortyolok.

– Ilyen a friss házas élet – kacag fel Sam. – Erről jut eszembe, Carla mondta, hogy hívjalak át titeket vacsorára. Bárányt akar sütni, de egy akkora darabot vett, ami egy hadseregnek is elég lenne.

– És te nem akarsz egy hétig bárányt enni, igaz?

– Nem igazán. Szóval?

– Én benne vagyok! – vonom meg a vállam. – Szerintem Cassie is.

– Csodás, akkor hétkor nálunk!

Már majdnem rábólintok, amikor eszembe jut, hogy ma még dolgom van délután.

– Lehet, hogy kicsit kések, szülői lesz az iskolában – mondom.

– Szülői? Minek? – néz rám Sam értetlenül.

– Új osztályfőnököt kapnak. Fogalmam sincs, ki az, de máris utálom. A gimis tanárok nagy része középkorú vagy idősebb férfi, akik a gimnazista lányok után csorgatják a nyálukat.

– Azért nem mind ilyen.

– Ha neked lenne egy tizenhét éves lányod, te is így gondolnád.

– Jogos – bólogat. – Tudd meg a teljes nevét, és holnapra lenyomoztatom.

– Nem lehet – húzom el a számat. – Megígértem Cassie-nek, hogy most jó fej leszek!

– Hát, te tudod…

Minden egyéb érzésemet el akarja nyomni a kíváncsiság, de ha már Cassie külön megkért, hogy ne nézzek utána az új osztályfőnöknek, akkor eleget kell tennem a kívánságának. Hamarosan egyetemre megy, én pedig nem akarom elüldözni őt. Jobban örülnék neki, ha a közelben maradna, így otthonról járhatna be az órákra. Ezért pedig képes vagyok még arra is, hogy elnyomjam magamban az aggodalmamat.

Andy nagy hévvel lép az asztalunkhoz. Nem szoktam ennyire izgatottnak látni, főleg nem a munka miatt. Egy mappát szorongat a kezében, és szinte látom rajta, hogy alig bírja visszatartani a mondandóját.

– Remélem, jó hírt hoztál – morogja Sam, felé fordítva a székét.

– Azt még nem tudom, hogy jó-e, vagy sem, de hír. Ortiz teste nem égett teljesen össze, így alaposabban meg tudtuk vizsgálni, és ezt találtuk.

Ezzel átnyújtja Samnek a mappát.

– Mi az?

Érdeklődve hajolok feléjük, hogy én is belenézzek az iratokba. Sam leteszi az asztalunk közepére az aktát, és én rögtön olvasni kezdek. Andy azonban továbblapoz, egészen a boncolási fotókig. Ortiz feje, nyaka és mellkasa látszik rajta. A legtöbb helyen csúnyán megégett, de ahol ép maradt a bőre, ott karmolás- és zúzódásnyomok tarkítják.

– Horzsolásokat találtunk a nyakán – magyarázza Andy.

– A barátnője keményen szerette? – viccelődik Sam.

– Azt nem tudom, de ezt nem ő csinálta.

Andy tipikus tudós, nulla humorérzékkel. Eddig sokszor próbáltunk vele poénkodni, de sosem értette meg. Én rögtön megértettem, hogy miért, mert az unokaöcsém is pontosan így kezeli az érzelmeket és a szarkazmust. Emellett egy valódi zseni a srác.

– Akkor ki tehette? – kérdezek rá.

– Nos, a körme alatt bőrmaradványok voltak, amiknek a DNS-ében egyezést találtunk.

– Kiével?

Andy nem válaszol, csak rámutat Ortiz fotójára.

– A saját nyakát karmolta szét? – lepődik meg Sam.

– Pontosan! Ráadásul nem sokkal a halála előtt. Friss vért találtam a sebekben.

Nem volt rajta se sál, se nyakkendő, ami szoríthatta volna. Ha a biztonsági övtől akart volna megszabadulni, akkor a mellkasa lenne sebes. Látszólag semmi értelme az egésznek, mégis…

– A gyomortartalmát megvizsgáltátok? – kérdezem.

– Még folynak a tesztek.

– Ha megvan, kérek egy toxikológiai vizsgálatot is.

– Mire gondolsz? – fordul felém Sam.

– Külsőleg semmi sem indokolja a karmolásokat. Ellenben…

– Belülről érezhetett valamit – fejezi be a mondatomat.

– Talán megmérgezték – bólogatok.

Sam is elgondolkodik. Ez az első eset, hogy valami egészen mást találunk, mint a megszokott. A karmolások nem illenek a képbe. Miért bántaná magát valaki a saját halála előtt?

– Lefuttatok pár tesztet – biccent Andy, és sietve távozik.

Sam lehalkítja a hangját, és közelebb hajol hozzám.

– Gondolod, hogy valaki megmérgezte?

– Ez az egyetlen észszerű magyarázat – vonom meg a vállam. – De várjuk meg a vizsgálatok eredményét. Az már biztos, hogy ha a toxikológia kimutat valamit, akkor az egész ügyet át kell gondolnunk.

– Talán csak véletlen – tárja szét a karját Sam. – Az ilyen alakoknak nagyon sok ellenségük van.

– Az is lehet. De nem zárhatjuk ki, hogy valaki a hátunk mögött vadászott rá.

Felállok a helyemről, és a táblámhoz lépek. Feltűzöm rá Ortiz egyik fotóját, oda, ahol a többieké is sorakozik, majd egy piros filccel mellé írom: GYILKOSSÁG?

Cassie szörnyen le fog cseszni! Megkért, hogy legyek normális szülő, legalább az utolsó évben, erre már az első nap elkésem az értekezletről. Végigrohanok az iskola folyosóján, keresem a termet. Amikor végre megtalálom, óvatosan nyomom le a kilincset, nehogy túl hangosan toppanjak be a már megkezdett beszélgetésre. Próbálok észrevétlen maradni, de így is rám szegeződik minden szempár, ahogy belépek a terembe. Ismét sikerült elszúrnom valamit, ami fontos Cassie-nek.

– Sajnálom, szörnyen nagy dugó volt – szabadkozom, de a többi szülő olyan megvetéssel néz rám, amivel még a munkám során sem találkozom.

Ezekkel az emberekkel nehezebb dolgom van, mint a bűnözőkkel.

– Semmi gond, nem maradt le semmi fontosról!

Felkapom a fejem egy női hangra a terem túlsó végéből. A tábla mellett áll egy fiatal nő, és amikor felé nézek, rám mosolyog. Ő az egyetlen, aki nem akar szemmel ölni. Talán ő az új osztályfőnök… Meg kell mondjam, nem erre számítottam. Az itteni tanárok nagy része középkorú, vagy épp nyugdíj előtt állnak. Nem a legjobb suli a környéken, ráadásul állami, ezért nem annyira vonzó célpont a fiatal oktatók számára. Egy kicsit megnyugodtam, hogy nem kell lenyomoztatnom. Ő biztosan nem jelent veszélyt Cassie-re.

– Akkor folytassuk – mosolyog továbbra is a nő, de visszafordul a tábla felé.

Nem akarom átverekedni magam az embereken, ezért inkább a terem hátsó vége felé lépek, és megállok a fal mellett. Igyekszem felvenni a ritmust, de annyi információ szerepel már a táblán, hogy inkább készítek róla egy fotót, mint hogy megpróbáljak jegyzetelni. Amikor a tanárnő felemeli a karját, feljebb csúszik a virágos szoknyája. Rögtön odakap, hogy megigazítsa, amitől láthatóan zavarban van, holott semmi nem látszott ki. Néhány apuka viszont úgy nyújtogatja a nyakát, mint az éhes szurikáták. Bevallom, nekem is megakadt rajta a tekintetem, de én inkább úgy teszek, mintha észre se vettem volna.

Miután elmagyarázta az összes vizsga és jelentkezés időpontját, a tanárnő újra felénk fordul.

– Van valakinek kérdése?

Senki nem szólal meg, én pedig igazából remélem, hogy Cassie tudja, mikor mi a dolga. Sosem voltam jó szülőségből, számonkérni sem tudok rajta semmit. Még szerencse, hogy Cassie elég intelligens ahhoz, hogy a saját dolgait észben tartsa.

– Rendben, ha valakinek mégis bármi problémája lenne, akkor elérnek telefonon, vagy személyesen itt, az iskolában délután ötig. Köszönöm, hogy meghallgattak! Ez egy izgalmas évnek ígérkezik, remélem, eredményes lesz a közös munkánk a gyerekekkel!

Az összes szülő morog valami köszönésfélét magában, majd szedelődzködni kezdenek. Én is elindulok az ajtó felé, hogy minél hamarabb kijuthassak innen, de félúton megtorpanok. Elég nagy bunkóság lenne, ha se szó, se beszéd távoznék, ezért inkább a tanári asztal felé veszem az irányt. Hiszen még azt sem tudja, ki vagyok, ráadásul elég sokat késtem, illene bocsánatot kérnem.

A tanárnő éppen a táblát törli, de már ügyel arra, hogy ne emelje túl magasra a kezét.

– Elnézést kérek, még egyszer – szólalok meg, amikor mellé érek.

Kicsit összerezzen a hangomra, de végül felém fordul, a szivacsot pedig leteszi az asztalra.

– Semmi gond, előfordul – legyint. Egészen világoskék szeme hamarabb mosolyog felém, mint a szája. – Remélem, azért tudta követni a dolgokat.

– Megpróbáltam… De Cassie jobban észben tartja a határidőket, mint én. – Ekkor jut eszembe, hogy még be se mutatkoztam. – Thomas Parker.

A kezemet nyújtom felé, amit ő elfogad.

– Norah Hale. Örülök, hogy megismerhetem. Cassie sokat mesélt önről.

Ez sosem jelent jót.

– Igen? És mit? – kíváncsiskodom.

– Például azt, hogy valószínűleg el fog késni a szülőiről – mosolyog. – Ha egyáltalán megjelenik.

Szuper, már előre sikerült lejáratnia. Nem mintha nem lenne tök mindegy, mit gondol rólam a tanára, de reméltem, hogy ha már én nem nyomozhatom le őt, akkor legalább nekem is megadatik az esély, hogy én magam mutatkozzam be. Épp nyitnám a számat, hogy ismét elnézést kérjek, amikor közbeszól.

– Mármint, ne értse félre, egyáltalán nem akartam megdorgálni, vagy ilyesmi.

Zavarban van. Fogalmam sincs, hogyan képes megfegyelmezni egy egész osztálynyi tinit, ha egy felnőtt előtt is ilyen visszahúzódó tud lenni.

– Tudom. És tényleg ne haragudjon, csak annyira belefeledkeztem a munkámba, hogy…

– Cassie mesélte, hogy sokat van az irodában.

Kikerekedik a szemem, amit ő is azonnal észrevesz.

– Az ingatlaniroda, ahol dolgozik – magyarázza.

Hatalmas súly esett le a vállamról. Azt hittem, Cassie végül mégiscsak elárulta, mivel foglalkozom.

– Igen, az iroda – bólogatok. – Az ingatlanpiac… Nos… Bonyolult mostanában.

Fogalmam sincs az ingatlanpiacról, de ha elég komoly képet vágok hozzá, akkor talán elhiszi, hogy ez a valódi szakmám. Úgyis ez Cassie utolsó éve, nem kell sokáig titkolóznom a valódi melómról, ráadásul nem hiszem, hogy érdekelné, mivel is foglalkozom.

– Azt elhiszem. Én is nagyon nehezen találtam magamnak megfelelő házat. Kár, hogy nem korábban találkoztunk.

Szendén rám mosolyog, amitől már én is kellemetlenül érzem magam. Annyira visszafogottan viselkedik, mégis úgy érzem, mintha flörtölni próbálna velem. Tegyük hozzá, nem túl egyértelműen.

– Ha legközelebb hasonló problémája akad, forduljon csak hozzám – viszonzom a mosolyát. – Most viszont sajnos rohannom kell. De nagyon örülök, hogy találkoztunk.

– Szintúgy! Szép estét!

Furcsa akcentussal beszél, de nem ismerem fel, hogy honnan származhat.

Ezzel a táskájához lép, és pakolni kezd, de a szeme sarkából engem figyel. Azon kapom magam, hogy én is nehezen indulok meg. Úgy kell összeszednem a gondolataimat, hogy végre tudatosítsam magamban, hogy hétre ígérkeztem Samhez. Onnan is el fogok késni, úgyhogy inkább kisietek a teremből, egyenesen a kocsimhoz.

Ez az év talán nem is lesz olyan szörnyű. Ha ez a nő fog segíteni Cassie-nek a továbbtanulásban, akkor minden esélye megvan arra, hogy bejusson a legjobb egyetemek egyikére. Miss Hale olyan tanárnak tűnik, aki szívén viseli a diákjai sorsát. Most az egyszer nem aggódom, hogy Cassie rossz kezekbe került.

– Hahó! – lépek be a házba.

Ledobom a kabátom, és az étkező felé indulok.

– Hé! Azt hittük, már sose jössz!

Sam egy üveg sörrel a kezében közeledik a folyosón. Felém nyújtja az italt, de én elutasítom.

– Túl fáradt vagyok a piáláshoz, és még haza is kell vezetnem – emelem fel a kezem.

– Ilyen fárasztó volt a szülői?

Sam hátba vereget, majd együtt indulunk a ház hátsó része felé.

– Már arra se tudtam rendesen figyelni. Csak a melón jár az eszem egész délután. Andy nálad se jelentkezett?

– Azt mondta, hogy holnapra lesz eredmény, de már futnak a tesztek. Addig lazíts kicsit!

Könnyű ezt mondani…

Amint belépünk az étkezőbe, köszönnék a többieknek, de megakad a szemem egy ismeretlen nőn. Cassie és Carla mellett egy harmadik személy is ül az asztalnál. Mondhatnám, hogy meglep, de nem így van. Sam és Carla már megannyi vakrandit hozott össze nekem, persze mindegyiket a hátam mögött, a tudtom nélkül. Sokatmondóan Samre pillantok, aki csak megvonja a vállát, és csatlakozik a többiekhez.

– Parker, ő Judy, az egyik kolléganőm – mutat be minket egymásnak Carla.

Judy nem tűnik annyira meglepettnek, mint én. Egy kicsit meg is sajnálom, hogy ennyire undok fejjel jelentem meg, úgyhogy igyekszem összeszedni magam. Szegény nem tehet arról, hogy elegem van a két kerítőből.

– Örvendek – mosolygok rá.

Ő egy kedves biccentéssel köszönt. Carla hellyel kínál, természetesen Judyval szemben. Nem akarom egyiküket se bántani, de látom, mennyire kifogytak az ötletekből. Judy a szőke hajával és apró, törékeny termetével egyáltalán nem az esetem. Bár az eddigi jelöltek se voltak igazán azok…

Mindenki Carla báránysültjét dicséri, de én teljesen elveszem a saját gondolataimban. Nem hagy nyugodni a boncolási jegyzőkönyv, amit Ortizról készítettek. Úgy érzem, elsiklunk valami felett. Az új nyom, hogy Ortiz talán mérgezés áldozata lett, nagyon sok kérdést felvet. Tudom, még nincs semmi bizonyítva, de azért ez felettébb gyanús. Valakinek pont akkor lenne útban Ortiz, amikor épp elkapni készülünk?

– Parker!

Felkapom a fejem a nevem hallatán, de úgy sejtem, nem ez volt az első, hogy szóltak. Mindenki engem bámul, mintha valami bajom lenne, de igazából csak elbambultam.

– Igen? – kérdezek vissza.

Hirtelen azt se tudom, ki szólított meg. Carla oldalba bök, talán azért, hogy szedjem össze magam. Ami azt jelenti, hogy Judy kérdezett valamit, amit teljesen elengedtem a fülem mellett.

– Bocsi, én csak…

Igyekszem szabadkozni, de Judy közbevág.

– Semmi gond – legyint. – Csak azt mondtam, Carla mesélte, hogy Sammel dolgozol.

– Ő, igen, együtt dolgozunk.

Csend telepszik ránk. Carla sokatmondóan néz rám, mintha azt várná el, hogy hosszasan csevegjek el a munkámról. Egyrészt tudja, hogy nem mondhatok semmit, másrészt mégis mire gondol? Eddig se voltak ínyemre ezek a randik, most se fogom élvezni.

– Judy az egyik legjobb könyvelő az irodában – folytatja Carla. – A polgármester is őt kérte fel.

Azt hiszi, hogy ettől több kedvem lett beszélgetni? Csak túl akarok esni ezen az estén. Legszívesebben itt hagynám őket, de tudom, mennyit készültek a vacsorával, ráadásul nekem is hiányzik a házi koszt.

– Gratulálok! – fordulok Judy felé, de ettől csak borzalmasan esetlennek érzem magam.

Judy is inkább visszatér a tányérjához. Még egy kis fejcsóválást is elkapok a szemem sarkából, de egyáltalán nem hibáztatom. Nem vagyok túl jó beszélgetőpartner. Régen se voltam, a kommunikáció nem az erősségem, de egy ideje már a fáradságot se veszem, hogy változtassak ezen.

– És mi volt a szülőin? – kérdezi Sam váratlanul.

Nem gondoltam, hogy érdekli.

– Jó volt – vonom meg a vállam. – Amennyire egy ilyen esemény jó lehet. Az új tanárnő nagyon… kedves.

– Tanárnő? – kerekedik ki Sam szeme. – Mesélj még! Ugye fiatal?

Hirtelen felkiált, amiből arra következtetek, hogy Carla megrúgta az asztal alatt, mivel egyenesen egymás szemébe néznek. Nem értem, mi a baj ezzel a témával, úgyhogy folytatom.

– Meglepően fiatal, igen.

– És csinos – vágja rá Cassie.

– Most már tényleg csupa fül vagyok – fordul felém Sam.

Hirtelen túlságosan is a figyelem középpontjába kerültem, amit nehezen viselek. Értetlenül állok a helyzet előtt.

– Nem volt semmi extra – vonom meg a vállam. – Végighallgattuk, aztán beszéltünk néhány szót négyszemközt.

– Szóval, rád hajtott?

Na jó, ez már tényleg sok… A közelében se voltunk a flörtölésnek.

– Csak bocsánatot kértem a késés miatt – magyarázom. – Ennyi történt.

– Ki kér desszertet? – pattan fel az asztaltól váratlanul Carla.

Idegesnek tűnik, és szinte meg se várja, hogy válaszoljunk, a konyha felé indul.

– Judy, segítenél? – szól vissza.

Judy pedig már követi is. Fogalmam sincs, mi ez a nagy mozgolódás, de még nekem is feltűnik, hogy Carla dühös valamiért. Azt hiszem, hamarosan el kell vele beszélgetnem ezekről a vacsorákról. Nem szeretem, hogy kerítőnőt játszik. Jól megvagyok egyedül. Ott van nekem Cassie, nincs szükségem senki másra.

– Na, mesélj még róla, milyen? – hajol közelebb hozzám Sam.

Nem hiszem el, hogy még mindig itt tartunk.

– Nem igazán néztem meg.

– Kamuzol! Tudom, milyenek a férfiak, ha elfelejtetted volna, én is az vagyok. Alaposan megvizsgáltad, igaz?

– Muszáj nekem ezt hallgatnom? – csattan fel Cassie.

Mintha Sam csak most vette volna észre, hogy ő is a szobában van. Visszafordul felém.

– Majd később megbeszéljük – kacsint rám Sam, amikor a lányok újra megjelennek a konyhából.

Már elég régóta ismerjük egymást ahhoz, hogy tudja, nem szoktam csajozni, és jelenleg nem is érdekel a párszerzés. Hogy észrevettem-e, mennyit mosolyog rám a tanárnő? Igen. Hogy a szoknyája a kelleténél rövidebb volt, amikor a táblát törölte? Igen. De ettől még nem hívnám randira. Nyilván van szemem, de jelenleg ez az egyetlen testrészem, ami érdeklődik a nők iránt.

Judy komoly arccal ül vissza a helyére, ezért elgondolkodom. Oké, nem akarok ismerkedni. De erről nem ő tehet, ezért nem lehetek vele bunkó. Majd külön megmondom a magamét Samnek és Carlának a vacsora után.

– És Judy, mióta dolgozol Carlával? – kérdezem, mire az összes szem rám szegeződik.

Tudom, megleptem őket. De nem ülhetek végig még egy kellemetlen hangulatú vacsorát. Ha már itt vagyok, legalább egy kicsit elterelem a gondolataimat a saját munkámról.

– Még csak három éve – kezd bele Judy. – De előtte is a cégnél voltam, csak San Franciscóban.

– Ott is nőttél fel?

A szedres pite kimondottan finom, rajtam és Judyn kívül viszont nem nagyon eszi senki. Feszülten figyelnek minket, amíg beszélgetünk. Valójában Judy egész jó társaság. Humoros, kedves és őszinte. Bármit kérdezek, szívesen válaszol, és ő is érdeklődik irántam. Szerencsére semmi olyan témát nem érintünk, amiről nem akarok beszélni.

Miután befejezzük a vacsorát, Sam a kezembe nyom egy hideg üdítőt, és kisétálunk a verandára. A kellemes, tavaszi szellő mindig megnyugtatja az idegeimet. Leülök a lépcsőre, és kinyitom az üveget.

– Úgy tűnik, Carla nem adja fel… – sóhajtom, amíg Sam is letelepszik mellém.

– Ne haragudj! Nekem is csak akkor mondta el, amikor Judy már megérkezett. Tudta, hogy úgyis elárulnám a tervét, és akkor nem jönnél el.

– Elég jól ismer.

– Csak jót akar! – próbálja menteni a helyzetet Sam.

– Tudom, én csak… – Mély levegőt veszek. – Tényleg nem akarok ismerkedni, érted? Van nekem elég bajom enélkül is.

– Megértelek – bólogat Sam.

A tekintete baljósan csillan. Van egy olyan érzésem, hogy a gondolatai már nem az én kapcsolataim körül forognak.

– Gáz van?

A válasza egy nehéz, hosszú sóhaj. Tudom, hogy ha valami baja van, akkor nekem el fogja mondani. Néha mindannyiunknak szüksége van arra, hogy valaki ítélkezés nélkül meghallgassa. És én annyi életet és sorsot megismertem, hogy ebben már profi vagyok.

– Minden rendben van – vonja meg a vállát. – De iszonyúan parázok, hogy mikor fog beütni valami.

– Ezt meg hogy érted?

– Túl jó minden.

Felvonom a szemöldököm.

– Az a bajod, hogy van egy csinos és okos feleséged, aki mindennél jobban szeret?

– Őszintén? Igen! Félek, hogy elszúrom.

A bevetéseink közben se szoktam ennyire idegesnek látni. Mindig olyan fókuszált a munkájában, de ha a magánéletéről, főleg Carláról van szó, akkor úgy viselkedik, mint egy izgulós kamaszfiú.

– Miért szúrnád el? – értetlenkedem továbbra is.

– Pont azért, amit mondasz! Ő annyira odaadó, kedves, tökéletes, de attól tartok, hogy az ő türelme is véges. És ami a munkánkat illeti, nem minden nő képes elfogadni azt, hogy a férje minden egyes nap kockára teszi az életét.

A gyomrom egészen picire zsugorodik. A torkom összeszorul, de Samnek most bátorításra van szüksége, nem arra, hogy az én nyomoromat hallgassa.

– A halál bármikor, bármelyik pillanatban utolérhet minket – jegyzem meg.

– Igazad van, de mi folyton az ajtaján kopogtatunk. Én már megbékéltem ezzel, és Carla azt hiszi, hogy ő is, de tudom, hogy fél.

Biztatóan a hátára teszem a kezem.

– Sam, utálok a saját példámmal jönni, amikor valakit vigasztalni próbálok, de most muszáj lesz. Tudod, hogy min mentem keresztül, és…

– Jaj, ne haragudj! – mentegetőzik rögtön. – Igazad van, bele se gondoltam, hogy kinek panaszkodom!

– Dehogy, semmi gond! Csak azt akartam mondani, hogy sosem tudhatjuk, hogyan alakul az életünk. Bele kell vágnunk, kockáztatnunk, mert csak úgy adhatunk esélyt a saját boldogságunknak. Ha nem próbálkozol, sosem tudhatod meg, mi lett volna, ha… Mert a végén csak azt bánjuk meg, amit elszalasztottunk, nem azt, amiben kudarcot vallottunk.

Sam nagy levegőt vesz, amit lassan fúj ki, de a végére mosolyra húzza a száját. Épp válaszolna, de a terasz ajtaja hangosan csapódik be mögöttünk, amire felkapjuk a fejünket. Meglepődve látom, hogy Judy lép felénk.

– Bocsi, nem akartam zavarni – szabadkozik.

– Nem zavarsz! – pattan fel Sam mellőlem. – Úgyis be akartam menni, megnézni Carlát.

Judy háta mögül még utoljára rám kacsint, mielőtt belép a házba. Csak azért nem menekülök én is, mert bocsánatot akarok kérni, amiért az elején bunkó voltam. Judy felém lép, majd leül mellém. Kinyitom a számat, hogy megmagyarázzam a viselkedésemet, de ő hamarabb megszólal.

– Szép volt, amit mondtál.

– Köszi – biccentek.

– Kár, hogy te nem így gondolkodsz… – mondja, majd beleiszik a sörébe.

A szemem egészen kikerekedik a mondatára.

– Ezt meg hogy érted? Én mondtam, tehát így is gondolom.

– Igen, Sam esetében. Bátorítod őt, miközben te nem teszel semmit a saját boldogságod érdekében. Carla elmesélte a sztoridat, és azt is, hogy teljesen bezárkóztál, mióta…

– Te ezt nem értheted! – vágok közbe.

– De, pontosan tudom, hogy min mész keresztül!

Egyenesen a szemembe néz, mintha a lelkembe látna. Ijesztő, ugyanakkor kíváncsivá tesz.

– A férjem rendőr volt – kezd bele. – Nem tudtam elképzelni, hogy bárki más mellett éljek, ő volt a mindenem, mióta csak megismerkedtünk. Egyik este nem jött haza időben, csak vártam és vártam, de nem jelentkezett. Még a mobilját sem vette fel. Nem izgultam, általában elfelejtett szólni, ha dolga volt és később ért haza, mint szokott. Úgy négy órán keresztül ültem otthon úgy, mintha minden rendben lenne, amikor hívtak a kórházból. Egy nő közölte velem, hogy a férjemet délután egy utcai verekedés közben többször hasba szúrták, és mire kiértek a mentők, már nem tudták megmenteni. – A hangja enyhén elcsuklik. – Teljesen összetörtem. Hirtelen az egész életem romokban hevert, azt sem tudtam, mit csináljak. Még az is megfordult a fejemben, hogy nem érdemes tovább élnem. Aztán néhány hónappal később új kollégánk lett a cégnél, egy helyes srác. Kedves volt, többször hozott nekem kávét, sütit, amit én nem tudtam mire vélni. Aztán egyszer csak elhívott randira. Szörnyen éreztem magam, mintha megcsalnám Dont. Mintha még mindig férjnél lennék, pedig több mint egy év telt el a halála után. Végül csak párszor randiztunk, nem lett belőle semmi komoly, de arra elég volt, hogy újra úgy érezzem, hogy élek, és élni is akarok! Azóta volt pár hosszabb-rövidebb kapcsolatom, amitől egyre jobban visszakaptam az életkedvem. Rájöttem, hogy ha nem próbálkozom, akkor nem is leszek boldog soha, pedig harmincnégy évesen nem dobhatom el az életemet. És ami a legfőbb, tudom, Don is azt akarná, hogy boldog legyek.

Eddig még nem találkoztam olyannal, aki ugyanabban a cipőben járt volna, mint én. Hiába kaptam – a sokszor kéretlen – tanácsokat, hogyan is kellene feldolgoznom a történteket, valójában senki nem tudott segíteni. Nekik könnyű volt, elvégre is az én életem hevert romokban. Könnyű ilyenkor azt mondani, hogy állj a sarkadra, és csinálj mindent úgy tovább, mintha mi se történt volna! De most, Judynak tudok hinni. Ő érti, min megyek keresztül. Ő az első, aki igazán érti.

Mély levegőt veszek, a fejemet csóválom.

– Úgy érzem, sosem fogok találni még valakit, akit úgy szeretnék, mint őt – mondom végül halkan.

– Nem is fogsz! – vonja meg a vállát. – Úgy senkit nem fogsz szeretni, de ugyanannyira még szerethetsz. Kedves vagy, jóképű, jó állásod van, ez már félsiker. Hidd el, a korunkbeli nőknek nem kell sok, csak őszinteség, tisztelet és hűség.

A szemöldököm magasra szalad.

– Még hogy nem kell sok!

Judy nagyot nevet.

– Ezek egyszerű dolgok – mondja. – Ha szeretsz valakit, nem kell erőlködnöd azért, hogy megfelelj neki. Ennek természetesen kell jönnie.

Ez már jobban hangzik… Egy kicsit mégis kételkedem.

– Olyan, mintha semmibe venném az együtt töltött éveket – magyarázom. – Ahogy te is mondtad, mintha megcsalnám őt.

– Ez talán sosem fog elmúlni. De a hiányát enyhítheted. Csak nyisd ki a szívedet és a lelkedet!

Egészen belemerülök abba, amit mond, ezért váratlanul ér, amikor hirtelen hozzám hajol, és az ajkát az enyémre tapasztja. Évek óta nem csókoltam meg senkit, ezért a gyomrom egészen picire ugrik össze az érintésétől. Nem érzem helyesnek, mardos a bűntudat, ezért inkább elhúzódom tőle.

– Sajnálom, én…

– Semmi gond – mosolyog rám. – Nem vettem magamra!

Olyan könnyen engedi el a visszautasításomat, hogy az már bámulatba ejtő. Én sose lennék képes így gondolkodni.

– Mehetünk?

A hátam mögé kapom a fejem, ahonnan a hang érkezik. Cassie áll az ajtóban, amitől megemelkedik a pulzusom. Vajon mennyit látott? Mennyit hallott?

– Persze, máris!

Gyorsan felállok, és megköszörülöm a torkomat, miközben Judy felé fordulok.

– Köszönöm… a beszélgetést.

– Igazán nincs mit! Carla tudja a számomat, ha esetleg van még kedved… beszélgetni.

Borzasztó kellemetlenül érzem magam, ezért minél hamarabb szabadulni akarok. Besietek a házba, és elköszönök Saméktől. Cassie folyamatosan engem bámul, de nem szól semmit. Szerencsére.

A hazavezető úton a suliról beszélünk, az első napjáról, de nem túl kommunikatív. Igyekszem terelni a témát a vacsoráról és a teraszon történtekről, ezért inkább az új tanárnőről kérdezem, amikor belépünk a lakásba.

– És mi a helyzet az osztályfőnökkel? Hogy is hívják?

– Miss Hale. Kedves nő. Azt mondta, hogy segít a felvételiben.

Nem merek rákérdezni, hogy hova adja be a jelentkezését. Félek, hogy az ország másik végében köt ki, ezt pedig nem lennék képes feldolgozni. Még nem.

– Jó kis este volt – mondja, miközben a hűtőhöz lép.

Kivesz belőle egy narancslevet, én pedig benyúlok egy sörért.

– Nem volt rossz – felelem flegmán.

– Nem volt rossz? – horkantja. – Ahhoz képest rendesen összemelegedtél Judyval…

Ettől tartottam! Nem lett volna szabad látnia… Most biztosan azt hiszi, hogy elfelejtettem az édesanyját.

– Nem melegedtünk össze! – Kikérem magamnak. – Megcsókolt, hirtelen nem tudtam mit tenni.

Felém fordul, megtámaszkodik a pulton, és a szemembe néz.

– Fel fogod hívni?

Egyenesen szegezi nekem a kérdést, a szeme sem rebben.

– Nem tudom. Nem hiszem.

Megvonom a vállam, és már indulnék a szobám felé, amikor utánam szól.

– Miért nem? Úgy tűnt, bejössz neki. És nem muszáj rögtön kapcsolatba kezdeni, csak… Érted!

Erre megtorpanok, és a homlokomat ráncolva egyenesen a szemébe nézek.

– Nem, nem értem, kérlek, fejtsd ki jobban!

– Nem kell, hogy komoly legyen. Akár csak egy éjszakára…

– Jézusom! – vágok közbe, amikor rájövök, hogy miről is beszélünk.

Ez túlmegy a határaimon. Inkább menekülőre fogom, de Cassie követ a hálószobámba.

– Most mi van? – kérdezi értetlenül. – Nem vagyok már kislány, tudom, hogy három éve nem voltál senkivel. A szükségleteinkről nem mondhatunk le.

– Na ezt most hagyjuk abba! – fordulok felé hirtelen. – Nem veled fogom megbeszélni a szükségleteimet!

– Én csak aggódom érted – emeli fel ő is a hangját.

– Jól vagyok, semmi okod az aggodalomra.

– Dehogy vagy jól! – Már szinte kiabál. – Beletemetkezel a munkádba. Állandóan bagózol meg iszol, nem alszol rendesen, és már az idejét se tudom, mikor láttalak utoljára nevetni. Bele fogsz rokkanni abba, ahogyan élsz! És tudod, mit? Az egyik szülőmet már elvesztettem, nem fogom tétlenül végignézni a másik elvesztését is!

Rég nem láttam ennyire dühösnek. A szeme könnybe lábad, az én szívem pedig kihagy egy ütemet. Ha ránézek, mintha az anyja nézne vissza rám. Megőrjít a tudat, hogy én okozok neki szomorúságot. Fortyog bennem a düh, ahogy benne is, ezért felé lépek, hogy kibékítsem, de ő eltaszít magától. Kiviharzik a szobámból, és rám csapja az ajtót.

– Bassza meg! – szitkozódom hangosan.

Most jólesne egy sör és egy cigi, ami ellazítja az idegeimet, de ha Cassie ezek után meglátja, mit csinálok, talán még el is költözik itthonról.

Fogalmam sincs, mit tegyek. Felnőtt ember vagyok, meg tudom hozni a saját döntéseimet, mégis a lányom jóváhagyására van szükségem. Arra, hogy ő elfogadjon. Nem én vagyok a világ legjobb apja, ez világos. Sosem voltam az. De annál nagyobb szeretettel igyekeztem pótolni a hiányosságaimat.

Az ablakhoz lépek, és kibámulok a sötét utcára. Egy csapat fiatalt látok, akik valószínűleg épp bulizni indulnak. Amikor ilyen idős voltam, mint ők, Cassie már megszületett. Dolgoztam, hogy elláthassam a családomat. Akkor egészen más jövőt képzeltem el magunknak, mint amiben most élünk. Tudom, hogy változtatnom kellene a hozzáállásomon, de mégis hogyan? Három évvel ezelőtt egy részem meghalt. És ami itt maradt belőle, az is csak túlélni próbál.

Cassie-nek igaza van. A múltban élek. De hogyan léphetnék tovább, ha az életem egyik legfontosabb darabkája már sosem lehet újra az enyém?

Kisétálok a konyhába, kiveszek egy sört a hűtőből, és lefekszem a kanapéra. A tévében már csak az idióta vetélkedők mennek, ezért jobb híján arra kapcsolok. A zsebemből előhúzom a piros Marlborós dobozt, és rágyújtok. A dohány keserű íze keveredik a számban a sörrel. Minden egyes slukknál gyűlölöm magam, mégis ez az egyetlen pillanat, amikor végre el tudok egy kicsit lazulni.