MÁRTON CSILLA

GORAN EPISCOPUS

SEMMI KÖZÖTT

LÉLEKJÁRÓ

© Márton Csilla –

Goran Episcopus 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-452-3

Borító: Goran Episcopus

Illusztrálta: Goran Episcopus

Lektorálta: Márton Csilla

Tördelés: Goran Episcopus

Kiadja a HELMA kiadó 2024

Kedves olvasó!

Írói csoportban találkoztam író társammal, aki főállásba pszichoterapeuta. Egy érdekes írás gondolata merült fel bennünk. Beszélgetések és egymás műveinek ismerete azt hozta, hogy gondolataink csiszolódjanak egy levelezésben. A hit, a tudomány, a képzelet, a pszichológia, a remény, a szeretet és a csodák bűvöletében utaztak leveleink az interneten keresztűl. Jómagam régebben megfogalmaztam egy gondolatsorban a lélek és Isten kapcsolatát, amely már több helyen olvasható és ide is leírok.

“Istennek oltára a szívedben és temploma a testedben. Egy dallammal lett alkotva a lelked, amely dallam az ige részévé válik és ami maga Isten alkotása. A lelked rászáll Isten oltárára és betölti a tested. Isten olyan hatalmas, hogy nem csak milliárd, hanem billiárdszor billiárd oltár várja, hogy áldozat szülessen rajta. Az univerzum tele van oltárokkal és mindenhol a saját képmására teremtett templomok várják. Isten megszemélyesítve Jézusban és a megváltása után velünk, mint Szentlélek, ami mindenben a Szentháromság.”

Vallom, hogy csodákra születtünk és ezek a csodák gondolatainkban jelennek meg először. Akár az álmok, de akár az élet pillanatai is csodákkal vannak tele. Minden lélek és minden entitás egy lelki küldetés, aminek terve már meghatározott a létben attól függetlenül, hogy az tudja e vagy nem. Nem is tudás, hanem az érzés a legfontosabb a szeretet keresésében, amit saját magában kell először meglelni mindenkinek, hogy tudjon kapcsolódni a szeretett mindenséghez.

A levelezésünk a dimenziók minden szintjét igyekszik hordozni a lelkünk szeretetével átölelve. Sajátossága írásunknak a hittel telt gondolatok. Az elmét felébresztve az érzékeket kiszabadítjuk azokból a dobozokból, amelybe a fizikai világ értelem keresése bezárta.

Ahhoz, hogy megismerjék az emberek tapasztalt és tudott lelki csodáinkat, mi pappírra vetettük és a leveleinkben közelebb kerülhet mindenkihez. Tudott tapasztalt és már máshol is leírt ismeretekkel összefűzve.

Lehet egyfajta újdonság is olvasható általunk, ami már amúgy igaz titkon tudható, mert már más is tapasztalja, tudja.

Írásaink annak tudatában fogalmazódnak, hogy az élet és a halál a halhatatlan lélek megnyilvánulása a végtelen semmi között, ami földi életünkben is a mindenség.

Nemcsak a tudás, amit mi beleszövünk gondolatsorunkba fontos, hanem az a hit, amivel érdemes olvasni leveleink.

Goran Episcopus

Kedves nővérem az angyalok között!

Egy érdekes jelenést láttam az égen. Egyszerre volt csodálatos és félelmetes. A csodálatot az adta, hogy fények olyan mozgása történt az égen, amit nem tudtam megmagyarázni. A félelmet meg pont az, hogy azt gondoltam a tudomány ezt nem tudja igazolni.

A hitem ellenben azonnal konstatálta, hogy ez csak dimenzióváltó jelenés lehet. Tudod mintha lelkek táncoltak volna az égen. Angyali lelkek. Egyszer csak ott a semmiből majd vagy egy óra elmúltával, meg hírtelen eltűntek. Ilyen lehet mikor összeér a mennyország és a pokol dimenzió. Az, hogy melyik dimenzió a földi életünk néha nehéz eldönteni. Ha a pokol a föld akkor tudom, hogy a lelkem rossz helyen van. Esetleg meg a mennyország azt érezném, hogy nem vagyok még elég tiszta hozzá. Bizonytalanság tölt el és a bennem levő szeretettel kompenzálom. Azzal a szeretettel, ami véleményem szerint mozgatja a világot. Azzal, hogy van e ... vagy nincs e....

Ez az érzelmi töltés az egyetlen dolog, ami örökké létezik. Kimondva és kimondhatatlanul. Egy olyan rezgés, amitől minden jóvá válhat.

Mivel ez bennem van végtelennek gondolom. De mi van, ha mégse az és nem tart örökké. A semmi se tart örökké aggodalmának a semmi se tart örökké bizodalma az, ami elgondolkodtat mindig. Innen vezethető le az, hogy akkor semmi se örök?

Pedig, ha egyszer kimondom, hogy “szeretet” azt örökre is gondolom a pillanatban és örökké válik.

Tudod most csak gondolatommal festem szavaim. Azt hiszem szófestő vagyok.

Szófestő

Szavakkal színezve festek,

Vásznam végtelen gondolat...

Szárítják a forró szelek,

Minden vonás egy pillanat...

Ecsetem betűkbe mártom,

Képzelem az árnyalatot...

Megkeverem palettámon,

Amiket a lelkem látott...

Égre feszített vásznamat,

Meglebegteti viharom...

A ráfestett szavaimat,

Vérző szívembe foglalom…

Zárom levelem benne a jóval, ahol a mosolyom is egy imádság:

Goran

Kedves testvérem a Szentlélekben!

Olvasva leveled Anthony de Mello sorai jutottak eszembe:

„Ha tudni akarod, hogy mit jelent boldognak lenni, nézz egy virágra, madárra, vagy egy gyermekre; ők Isten országának a tökéletes képei. Mert pillanatról pillanatra élnek az örökkévaló jelenben, múlt és jövő nélkül. Így aztán mentesek attól a bűntudattól és aggodalmaskodástól, amely annyira gyötri az embereket. Tele vannak tiszta életörömmel: nem annyira az embereknek és dolgoknak, hanem sokkal inkább az életnek magának örülnek.”

Igen, én is úgy érzem, ha örülök, az örökkévalóságban vagyok, megszűnik minden. Röpke időtlen érzés. Megfogalmazhatatlan állapot. Csak utána az agy elkezd gondolkodni és logikusan eldönti, miután a szív súg neki, mi is volt ez a leírhatatlan csoda.

Aztán ha újra meg újra átakarom élni ezt az állapotot, és hidd el akarom, akkor időről-időre visszapörgetem, hogy újra és újra, benne lehessek…

Igen, benne lenni abba a szeretetbe, ami örömet ad…

Életem során sokszor átéltem azt a végtelen szeretetet, mint az ég fenséges tengere, mely sosem apadt ki.

Azt az igazi szeretetet, ami nem ismer határokat. Ott akkor arra rájöttem, hogy az örökkévalóságban élő szeretet volt az, ami felemelt és betöltötte szívem.

A szeretet ereje hihetetlen, és segített áthidalni az akadályokat, sőt emlékszem felemelt, magához szorított és nem engedett el amíg újra nem voltam képes lábra állni. Akkor én is láttam angyali fényeket. Őrizték álmom, napom.

Ez a megélt szeretet, ha rágondolok, érzem, tudom, hogy ott maradt bennem, mint egy lenyomat, mint egy program. Áttudom újra és újra élni.

Ez az igaz szeretet mindig ott van, szabadon áramlik, és sosem akar korlátokat szabni senkinek. Ez a szeretet egységbe kovácsolta és kovácsolja a lelkeket, és örökre összeköti őket és az újakat is. A szeretet fénye mindig ragyog, és eltölt mindannyiunkat.

Ezt írod te:

„Ez az egyetlen dolog, ami örökké létezik. Kimondva és kimondhatatlanul. Egy rezgés, amitől minden jóvá válhat. Mivel ez van bennem végtelennek gondolom. De mi van, ha nem tart örökké.”

Teológiai megközelítésből nézve, az örökkévalóság jelentése az idő és a tér felett álló végtelen létezés. Az örökkévalóság egy metafizikai fogalom, amely Istenre utal, aki az idő és a tér felett álló, örök és végtelen létező. Az örökkévalóság tehát az Istenben való létezésre utal, aki a kezdetektől fennáll, és sosem fog elmúlni. Tehát, igen örök. Van. Ahogy Ő maga mondta: „Én vagyok, aki vagyok.”

Pszichológiailag nézve, az örökkévalóság lehet az örökkévaló emlékezetünk, az örökkévaló szeretetünk vagy az örökkévaló személyiségünk. Az örökkévalóság lehet az az érzelem, amely mindörökre velünk marad, vagy az a hit, hogy a szellemünk végtelen, és az elmúlásunk csak a fizikai testünket érinti.

Az, hogy mi van, ha az örökkévalóság nem tart örökké, függ attól, hogy mit értünk az örökkévalóság alatt. Ha az örökkévalóság Istenre vagy egy végtelen létezésre utal, akkor az örökkévalóság sosem fog elmúlni. Ha azonban az örökkévalóságot átvitt értelemben értjük, mint az örökkévaló szeretetünket, emlékezetünket vagy személyiségünket, akkor az idő múlásával változhat, vagy akár el is múlhat. Az örökkévalóság tehát valójában attól függ, hogy milyen értelemben értjük azt.

Ez a gondolat számomra felveti az impermanencia, vagyis a változás elengedhetetlen valóságát is. A buddhizmus alapvető tanítása, hogy minden állapot állandóan változik, semmi sem marad örökké ugyanolyan. Ez magában foglalja az életet és a halált, a boldogságot és a szenvedést. Az, hogy egyedül az öröklétező rezgésnek tartjuk az egyetlen valóságos dolgot, gyakorlatilag azt jelenti, hogy elismerjük a világegyetemben lévő minden dolgot és mindenki kapcsolatát, az egyetemes tudatot, ami örökre fennmarad. Azonban ahogy a gondolatban is megfogalmazódik, mi van akkor, ha ez a rezgés, vagyis a tudatosság sem tart örökké?

Ez egy olyan kérdés, amelyre nehéz választ adni, mivel a buddhista tanítás nem hangoztatja, hogy bármi is abszolút és végleges. Az elme csak akkor talál magára valódi választ, ha az önmagunkba zárkózottságból szabadulunk meg, és megtapasztaljuk a valódi természetünket.

A gondolat egyik értelmezése szerint, az örök időtlenség, ami belül van minden létezőben, örök létezésünk biztosítéka. Az öröklétnek ezt a felfogását támogatja az is, hogy minden létező azonos valódi természetünkkel, vagyis, a forrásnak vagy az élet abszolút alapjának tekinthető.

Összességében, a gondolat arra emlékeztet bennünket, hogy a világ és az élet folyamatos változásban van, és semmi sem tarthat örökké. A buddhista tanítás törekszik arra, hogy az ember tudatossá váljon e változásokról, és ennek a tudatnak a birtokában felkészüljön az élet hullámzó jellegére. Mindig a jelenlétben éljünk örömmel és békével. Vagyis benne, vele, a szeretetben.

Kívánom, hogy maradj benne, e szeretetben:

Csilla

Kedves nővérem!

Köszönöm érdekes okfejtésedet. Nekem Pál apostol sorai jutnak az eszembe, amit a bibliában olvastam arról, amit írtál.

„A szeretet himnusza.

Szóljak bár emberek vagy angyalok nyelvén, ha szeretet nincs bennem,

csak zengő érc vagyok, vagy pengő cimbalom. Legyen bár prófétáló tehetségem, ismerjem az összes titkokat és minden tudományt, legyen akkora hitem, hogy hegyeket mozgassak, ha szeretet nincs bennem, mit sem érek. Osszam el bár egész vagyonomat a szegények közt s vessem oda testemet, hogy elégessenek, ha szeretet nincs bennem, mit sem használ nekem. A szeretet türelmes, a szeretet jóságos, a szeretet nem féltékeny, nem kérkedik, nem gőgösködik, nem tapintatlan, nem keresi a magáét, haragra nem gerjed, a rosszat föl nem rója, nem örül a gonoszságnak, de együtt örül az igazsággal. Mindent eltűr, mindent elhisz, mindent remél, mindent elvisel. A szeretet nem szűnik meg soha.

A prófétálás véget ér, a nyelvek elhallgatnak, a tudomány elenyészik. Tudásunk csak töredékes, töredékes a prófétálásunk is. de amikor eljön a beteljesedés, ami töredékes, véget ér. Amikor még gyermek voltam, úgy beszéltem, mint a gyermek, úgy gondolkodtam, mint a gyermek, úgy ítéltem, mint a gyermek. De mikor férfivá nőtem, elhagytam a gyermek szokásait.

Ma még csak tükörben, homályosan látunk, akkor majd színről színre. Most csak töredékes a tudásom, akkor majd úgy ismerek, ahogy én magam is ismert vagyok. Most megmarad a hit, a remény, a szeretet, – ez a három, de köztük a legnagyobb a szeretet.”

Amiről írtam előző levelembe az magáról a jelenségről és a befogadásáról megjelenéséről és annak tapasztalásáról szól. Azért is térek ki újra a jelenésre, hogy az ne csak a szeretet szemszögéből gondoljuk a mindenségre.

Sokat olvastam dimenziókról és talán a szeretet is az a dimenziókat átfedő dolog, amely egyfajta stabilitást hoz.

Az az érdekes dolog, amit tapasztalva láttam kételyeket ébresztett bizonyosságokat adva. Hihetetlen ez az ellentmondás. Valami jön a semmiből és itt táncol az égen aztán meg elmegy a semmibe. De az is valószínű, hogy nincs is semmi mert minden valahova megy és minden valamivé átalakul. Tudod ma arra gondoltam mikor mostam a fogam a tükör előtt a tükörbe nézve látható lehet e az a lélek, ami bennem van.

Mi lenne, ha mondjuk nem a mi fizikai valóságunk látnánk. Mi van akkor, ha az, amit láttam az lényegében átlépte a fizikai valóság határát valamilyen módon. Jó magam bizonyságnak gondolom a különböző dimenziók létét.

A fénysebességgel nem lehet messzire utazni. Kell lennie egy dimenziók közötti kapunak vagy kapuknak, amelyen jönnek mennek a lélekkel rendelkező entitások. Az, hogy a tegnapi angyaloknak gondolt, amelyeknek a mozgása se volt ösztönszerű számomra megerősítette az átjáró létét.

Ez az az átjáró, amely a mi fizikai világunkba hozza a lelkeket akár az univerzum másik feléről is….

Kimondhatatlanul messziről, ami mégis közel van hozzánk. A közlekedés meg nem fizikai, hanem lelki. Szó szerint a lélek amikor megtermékenyül a petesejt arra egy villanással érkezik és felépíti magának rutinszerűen a saját fizikai valóságát. Azt a rendszert, amit emberi testnek is hívhatunk.

Úgy tudom ezt a villanás nem is egyszer lefilmezték amikor a mesterséges megtermékenyítésnél megörökítették annak folyamatát. Na de nem akarok elkanyarodni nagyon arról a témáról se, hogy a szeretet az, ami egyfajta építő eszköze a valóságnak és annak is, amiről azt hisszük nem a valóság.

Ráeszmélek saját magamra….. Ott élek minden szivárványba…..

Szivárvány

Szivárvány hídján élek,

Néha belemerülök...

Az árnyalatok szépek,

Mindbe ott van az örök...

Nem látom az összes színt,

Elbújtak egymás mögé...

De érzem magát a hírt,

Amely a jót üzenné...

Minden fény másképp rezeg,

Láthatatlan lüktetés...

A végtelen megremeg,

Lelkünk benne küldetés…

Köszönöm, hogy olvasod soraim:

Goran

Testvérem!

Kétely-bizonyosság