Kuncz Aladár

Felleg

a város felett

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-437-6

I.

Ezerkilencszáztizenhárom egy szép kora őszi reggelen indult el Szentgyörgyi Tamás az oltvári Tartini-szállodából, hogy az állami reáliskolát megkeresse. Az éjjel érkezett Oltvárra, úgyszólván egyenesen Párizsból. Lelkében új cselekvővágy és az életnek új megálmodása égett. Izgatta azonkívül a számára új város, mely egykor egy érdekes külön kis országnak történetében vezető szerepet játszott.

Talán ennek a lelki izgalomnak köszönhette inkább, mint a régi kis hotel rossz vaságyának s a mulatóból fölhallatszódó cigányzenének, hogy szemét éjszaka alig hunyta le.

Mégsem volt fáradt. Az illatos, napfénytől felmelegített hegyi levegő felpezsdítette idegeit. Az ébredő városnak szokatlan képe pedig, amelyet a ragyogó, mélykék égbolt úgy tetőzött be, mint valami régi, kedves metszetet, teljesen lekötötte figyelmét.

A szálloda kapujában egy pillanatra tájékozódást keresve megállott. Az előtte elhaladó széles út, amelynek porát a tejes és zöldséges szekerek már felverték, régi országút lehetett. Ezt a jellegét a városi keret, ahová bizonyára nemrég illesztették, még nem tudta eltüntetni. Szemben, egyik ház oldalához tapadva, régi, mohával fedett várfal oromzatát pillantotta meg. Tehát itt a szálloda kapujában városon kívül volt. A Tartini is olyan utasok számára készülhetett, akik még delizsáncon utaztak. Ezért építették az országút szélére.

Felnézett az egyemeletes, fakult színű ház homlokzatára. Az egyik emeleti ablak mellett kőtáblába vésett emléksorok hirdették, hogy 1847-ben Petőfi Sándor fiatal feleségével négy napot töltött itt. Most már megbocsátotta a ma teljesen lezüllött szállodának kényelmetlenségeit, mert ez a tábla olyan volt rajta, mint kedves zenélőóra, amely a múlt dallamát pengeti. Egyszerre egészen más szemmel nézett rá s elhatározta, hogy itt üt tanyát.

Jobb kéz felől néhány ovális alakban elültetett fenyő s a lombjuk mögött feltűnő kápolna a temetőt sejttette. Szentgyörgyi Tamás valamikor olvasott már az oltvári híres sírkertről. Tudta, hogy Jósika Miklós is itt van eltemetve, de nem a családi sírboltban. Valamiért haragudtak rá még a halála után is s arra ítélték, hogy a kripta rideg boltozata helyett örökálma felett fű, virág nőjön és lepkék kergetőzzenek.

A Tartini-szállóból a Fő-térre egyenes út vezetett, amelynek perspektíváját a gótikus székesegyház épülete mintegy keresztbe állva zárta el. A széles utat aszfalt borította s a két oldalát szegélyező régi házak lesüppedt földszintjéből meg lehetett állapítani, hogy csak újabban töltötték fel.

Az egyik hosszú, egyemeletes háznak kőkeretbe foglalt kapuja felett, a megtört ív két szárnya között, égre emelt arccal szent szobor állt és karján csecsemőt tartott. Tamás ugyanazt a kaput jobban kiképezve megpillantotta a szemben lévő sarokháznak egy kis háromszögű térre nyíló bejáratánál s ugyanez a motívum szélesült ki már monumentális arányokra emelve a kis térről felemelkedő kéttornyú barokk-templom magas homlokzatán.

Ez lehetett a város ősi katolikus negyede, ahol az összetartozás szellemét még az épület díszei is kifejezték. A kis tér közepén Szentháromság-szobor emelkedett. Oszlopán kőből faragott virág girland futott fel a fejezetig, amelyen glóriázott fejjel egy kő-Mária állott.

A tértől jobbra utca futott le egy másik templom felé, amelynek tornya nem volt. Éles háromszögben végződő kopasz homlokán kiütve és bedrótozva sötétlett egykor ragyogó rozetta-szeme. A sötétkék ég hátterében fehéren izzott a tornyok nélkül maradt mészkő-háromszög és lezuhanni készült, mint óriási piramisnak levált lapja.

A három templom védelme alatt biztonságban s minden élet nélkül pihent a régi illatú, csendes városnegyed, amíg egyszer csak az egyik kétemeletes ház tetejére ragasztott kis fekete toronyból éles csengő hangja nem sivított fel. Erre megkondultak a barokk-templom harangjai, nemsokára a főtéri égbevesző gótikus torony is szinte inogni látszott felbődülő érchangszereinek mély zúgásától.

A kőkeretes kapuk megnyíltak. Az egyikből kisdiákok feketeruhás csapata kanyargott ki. A másikból nagyobb diákok ömlöttek ki. Valahol messzebb kispapok páros csoportja előtt egy harmadik kapu nyikorgott meg. Kitárultak a téren terpeszkedő nagy, modern kétemeletes háznak kapui is. Ez volt a híres oltvári Alma Mater központi épülete. Tamás egyik képeslap fotográfiája után ismert rá.

Egyszerre megelevenedett az élet a téren és a szomszédos utcákon, mint már évszázadok óta mindig ugyanezen a napon, amikor harangzúgás és tömjénfüst hirdeti az iskolai év megnyitását.

De Tamást másfelé vezette útja. Egyik járókelő felvilágosította és kezével részletesen a levegőbe rajzolta, hogy milyen tekervényes utat kell megtennie, ha az állami reáliskolába akar eljutni.

A Fő-téren már vidáman zajlott az élet. A hivatalba siető urak, a gyermekeiket kísérő apák harsogó udvariassággal üdvözölték egymást. Hangos felkiáltások, az elragadtatásnak túlzott bókjai hallatszottak mindenfelé, mintha mindnyájan Csipkerózsa hosszú álmát aludták volna s utoljára nem tegnap, hanem évszázadokkal ezelőtt látták volna egymást.

Az egész nagy négyszögű tér felett az István-templom épülete uralkodott. Napfényben fürdő tornya magasan fúródott fel a kék égbe. Körülötte galambok csoportjai keringtek.

A templom előtt hódolói felé emelkedve, büszkén ülte meg érclovát Mátyás király. Kidomborodó kék mellvértjén izzón gyúlt ki a rásütő napsugár.

A téren s az utak szélén felállított sátrak előtt vásáros nép szorongott, akik a magyar szót nyújtottan és teli szájjal ejtették ki. Volt köztük sok román is, nyűtt, piszkos szűrben, vállig érő, fényesre kent hajjal.

A színes, lármás tömeg között olykor nyikorogva baktatott át egy szekér, amely elé lomha, bánatos szemű bivalyok voltak fogva.

Mindez Tamásnak nagyon szokatlan volt, mert eddig csak a dunántúli magyar vidéket ismerte. Mintha nem is Magyarországon járna. A szavak idegenszerűen hangzottak s majdnem idegessé tette, hogy az emberek olyan nehézkesen és fontoskodva beszélnek.

A város nem törődött az idegennel. Dunántúli városkák közlékeny, szíves bájából itt nem volt semmi. A jólöltözött emberek, mintha egy családhoz tartoztak volna, csupán egymást vették észre, az idegenre ügyet sem vetettek.

A város képe hűvös, előkelő és zárkózott volt.

Egyik utca sarkán magas, galambősz pap törpe, roppant kövér cigányképű úrral beszélgetett. A világi ember az ősz pap felé apró szemét tisztelettel emelte fel. Mikor Tamás elment mellettük, az egyházi férfiú botjával a járdára koppintva, messzire dörgő hangon kiáltotta:

– Esmeg mük!

Szentgyörgyi Tamás elképedve állt meg egy pillanatra. Az óriás pap karját a levegőbe emelte. Arcán elömlött az izgalom bíborfellege. Hangját mintha templomhajó visszhangozta volna:

– Tízezer forint! S ki fizesse?

A meggyfa bot megint a járdára zuhant. A cigányképű húsgömbnek arca megbotránkozásra ferdült.

– Esmeg mük! Esmeg m ük! – zúgtak ismételten a titokzatos szavak.

A járókelők a különös pár felé kapták fejüket s a pap láttára fövegüket mélyen leemelték.

Tamás azt hitte, álmodik. Milyen más élet, milyen furcsa emberek. A két beszélgető lassan elindult, hogy a következő pillanatban újra megálljon. Tamás már messzire volt, mikor visszanézve észrevette, hogy még mindig egymással szemben állnak, az ősz pap újra felemeli botját.

Egyik csendes mellékutcában rátalált a reáliskolára. Régi, dísztelen épület volt ez, ablakai kicsinyek, mint fegyencházé. A kapu előtt gyerekek ócska könyvekkel kereskedtek. Közöttük néhány kofa álldogált s az üzletet kötőknek hamvas, magvaváló szilvát kínált.

Az iskola udvarán diákok labdáztak. Egy csoportban nagyobb fiúk fontoskodva tárgyaltak az új igazgatóról, akinek kinevezését egyik helyi lapban olvasták.

– Mondja csak, fiatal barátom – szólt egyikükhöz Tamás – hol lehetne beszélni a tanár urakkal?

A fiú végignézte a különös idegent, azután ösztönszerű udvariassággal a kalapjához nyúlt:

– A tanár urak Veni sancte-n vannak.

– És maguk? Miért nincsenek a misén?

A fiú kissé elmosolyodott a kérdésen, amelyet gyerekesnek tartott és oktató hangon adta meg a felvilágosítást:

– A misén a katolikus tanulók vesznek részt. Mi többiek a fegyelmi szabályok felolvasására vagyunk berendelve és ez csak kilenc órakor kezdődik.

– És ilyen sok a másvallású az intézetben? – kérdezte meglepetten Tamás.

– Alig van hatvan pápista! – kiáltotta el valaki magát a csoportban, amely a beszélgetés alatt tetemesen megnőtt.

A következő pillanatban a felvilágosítással szolgáló diákot valaki hátulról nekilökte a furcsa idegennek, amire általános nevetés csattant föl.

Tamás kicsit megzavarodott s hirtelenében nem tudta, hogy felfedje-e igazgatói voltát, mikor az udvar végéről harsány, borízű hang szólalt meg:

– Hé, mi lesz ott? – és a hang tulajdonosa már jött is a csoport felé.

Parancsoló hanghordozása, erélyes fellépése tanár jelleget kölcsönöztek neki, de a mellénye alól kilógó ing elárulta, hogy valószínűleg csak pedellusi minőségbe fegyelmezi a gyerekeket.

– Az új igazgató vagyok – szólt Tamás. – Kérem, vezessen a kápolnába.

A pedellus leemelte kalapját, a diákok pillanat alatt szétrebbentek. A gyerekek lármája elült s a zárt ablakok mögül énekszó s a harmónium búgó hangja tört elő.

A Veni sancte!…

Tamás mozdulatlanul állt az udvaron. Az előbb még vidáman játszó gyerekek néma csoportba fagytak és messzire húzódtak tőle. Szemükből aggodalom és némi kíváncsiság, ajánlkozó szeretet sugárzott feléje. Oly kitagadottnak látszottak. Felülről az ünneplők tömjénes himnusza zengett s ezek itt lent ünnepből kizárva arra várakoztak, hogy iskolai évüket a fegyelmi szabályok felolvasásával nyissák meg.

A pedellus észrevette, hogy az igazgató úr a tanulókat nézi s az előbbi lármás jelenetre célozva, mentegetni akarta őket:

– Most még dévajok egy kicsit – mondta bizonyos szakavatottsággal. – Vakáció után mindig így van ez. De évközben elég jó magaviseletet tanúsítanak.

Tamás felriadt merengéséből. Egy percig habozott, de azután eltökélten fordult az iskolaszolgához:

– Az igazgatósági irodába megyek. Értesítse mise után a tanár urakat, hogy megjöttem.

Boltozatos, vastag falú volt az igazgatói iroda. Az ajtóval szemközti ablakmélyedésben imazsámoly állott. A falon Ferenc József színes képmása, a közoktatásügyi miniszter fényképe s egy magyar címeres Regnum Marianum függött.

Tamás érdeklődéssel nézett szét a szobában. Határozottan érezte, hogy nem sokáig marad itt. Hányszor lépett már be idegen helyre, ahol megálmodott, vagy talán. régen megélt élmények meghittsége bizalmas otthoniassággal fogadta …

Ide mintha tévedésből került volna. Az életet intéző sorskéz a nagy sakktáblán bizonnyal oda sem figyelve húzta meg ezt a lépést.

Leült az asztalhoz és nagyot sóhajtott. Soha sem szerette a hivatalnokmunkát. Most pedig fiatalon becsöppent egy állásba, amelynek legfőbb teendője az adminisztráció és bakterkedés. „Tanár urak, már csengettek!” Minden reggel ezt pengetni, erre keresni rokon kifejezéseket és rokon-intelmeket, hogy a kartársaknak a figyelmeztetés ne fájjon!… És hozzá milyen érdemek révén került ide? Az elődje, úgy látszik, jól megfelelt tanügyi feladatainak. Fegyvereit, az imazsámolyt és a Regnum Marianumos képet, amelyekkel jobb állást küzdött ki magának, örökül itt hagyta neki.

Hát csak ilyen kis törtetőnek, álszenteskedő marakodónak értékelték őt fent a minisztériumban? Nagyszerű álmait a középkor csodás világáról, hitét az indoárja erények és eszmények feltámadásában ilyen aprópénzre váltották, amelyen kisded basáskodást, mit sem érő előléptetést vásárolhat magának?…

Pedig az államtitkár okos és mélyelméjű férfiúnak látszik. Pesti átutazásakor szót sem mondott arról, hogy itt milyen hivatás vár reá. ,,Új állása kényes, de szép feladattal várja. Ne felejtse el, hogy áthelyeztetése igen fontos államérdekből történt…” Ennyit mondott csupán s a különös az volt, hogy szavai után mindkettőjük tekintete az íróasztalon lévő fakeresztre esett. Az államtitkár szemén futó mosoly csillant át. Lelógó ősz bajusza kissé felhúzódott. Ekkor már nyújtotta is kezét…

Most akart ő beszélni: párizsi útjáról, lelke nagy megrendüléséről, új eszmék, új hit csalogató ábrándképeiről. De nem tudta ajkát megnyitni. Oly rövid volt az idő, oly józan a hely és lelke még annyira kiforratlan hogy minden vallomás helyett csupán köszönőszót rebegett és sietve elhagyta az államtitkári szobát.

Gyávaság volt az állást elfogadni, de a minisztérium szempontja is elég kicsinyes, elég megalázó volt ránézve. Kiküldték térítő, felekezetieskedő igazgatónak! Hatvan katolikus az egész intézetben. A többi mind „eretnek”. Milyen jó alkalom hitbuzgó, harcos igazgatónak!…

Nagyot néz majd az államtitkár, ha füléhez jut. hogy választásában mennyire csalódott. Bizonyára kétszínűsködéssel vádolják majd, aki csak addig álszenteskedett, amíg jó állásba jutott. Hát csak mondják! A fő az hogy új hit vert szívében gyökeret! Önmagával akar békében élni.

Milyen boldog volt akkor, amikor még a katolicizmus valóság, lelkének bűvös, illatos itala volt. És utána jött a fekete válság. Hányta a kétség, mint szél a ponyvát. A művészi élmények fénye egy darabig még lelkén maradozott, a gótikus kőerdők oltárairól egy-egy Mária-kép, kórusairól egy-egy fennkölt dallam visszaintett, visszacsengett, de azután eltűnt az is és jött a sötétség. A nap lebukott…

De új nap támad! Új napra, új melegre van szüksége. Új, önkívületes megfeledkezéseket kínál a hit, amely szárnyát lelkében most bontogatja. Az előbbi udvari kép a néma diákok szeretetet kérő tekintete oly mélységes megindultsággal töltötte el, aminőre csak hívő korában volt képes…

Az íróasztalon múlt évi értesítő feküdt. Tamás gépiesen lapozgatott benne, de szeme egyszerre csak érdeklődve tapadt egy ismerős névre: Várnay Sándor…

Egyetemi éveinek mennyi szép emlékét hívta elő ez a név. Hűvösvölgyi őszi séták, világmegváltó ábrándozások! Az óriástermetű Várnay úgy ment mellette, mint a végrehajtó hatalom. Csupa figyelem, csupa lelkesültség volt. Vele közölni a leglehetetlenebb terveket is annyi volt, mintha már megvalósulva látta volna őket.

Mi lett belőle azóta? Meddig törte meg az élet? Tamás élénken emlékezett egy megjegyzésére, amelyet egyszer reá tett: „Benned sok az egyéniség és sok a hiúság! Ha valaha az életkérdésnek tetszetős megoldást találsz, azt szép szóval és gyilokkal egyformán rákényszeríted az emberekre. Azért mondom, hogy vagy Illésként tüzes szekéren ragadtatsz az égbe, vagy részegen, kiverten felkötöd magad egy útszéli fára – de semmiképpen sem lesz jó véged!”

Tamás elgondolkozott a megjegyzésen. Várnay jól ismerte őt, de talán mégsem egészen. Tudta róla, hogy fél a családi rémektől: az őrülettől és az alkoholtól. De hol van már tőle apja, aki minden éjszaka részegen jött haza s megverte őket, mint kis gyereket, anyjukkal együtt? Hol van az őrjöngő nővér ijesztő képe, aki egész nap zsolozsmákat énekelt s rájuk minduntalan áldást szórt?… Az egyik véglettől már biztosan megmenekült. Testéből és szelleméből már kidolgozott mindent, ami a családi örvény felé húzhatná…

És a másik véglet? Az Illés szekere? Íme, itt a válasz: kiaposto-loskodott egy kis igazgatóságot,

– Vajon ő is úgy gondolkodik rólam, mint a többi? – vetődött fel benne a kérdés.

A folyosón élénk társalgás, közeledő lépések zaja hallatszott. Mise után a tanárok jöttek tisztelegni az új igazgatóhoz.

Tamás barátságosan fogott velük kezet, de alig hallgatott rájuk, mert minden figyelmét régi barátja kötötte le.

Várnay nem sokat változott. Megszélesedett, megférfiasodott, fekete hajába ősz szálak keveredtek, arckifejezése mintha szomorúbbá vált volna. De szemében a régi nyílt becsületesség ragyogott. Ismerte jól Tamásnak szereplését az alföldi kisvárosban, ahol a kereszténységnek feltámadásáról tartott beszédei és annak következményei a társadalmi életben, sőt sokszor a fővárosi hírlapokban is élénk visszhangot keltettek. Neheztelt rá, hogy az oltvári igazgatóságot elfogadta. Nem tudta felfogni, hogy miként vállalkozhatott ilyen kicsinyes szerepre. Elődje már úgyis felkavarta a város felekezeti békéjét, most ő jön ezt a szégyenletes munkát folytatni?… Mennyire más embernek gondolta Tamást! Tudta, hogy az eszméknek él, hogy nyughatatlan vágy űzi magasabb erkölcsi világrend keresése után… Lehet, hogy ezt a középkori katolicizmusban megtalálta, de azért nem lett volna szabad a valláseszmény helyett a valláspolitika szolgálatába állania.

Tartózkodó hidegséggel nyújtotta kezét Tamásnak, aki azt magáéban tartotta mindaddig, amíg Sándor szemébe nem nézett. Egy pillanatig szótlanul állt a két régi barát egymással szemben. Azután Sándor melléből nehéz sóhaj szállt föl és megölelték egymást… Arcuk már mosolyogva vált ki az ölelkezésből. Megértették egymást a nélkül, hogy egy szót szóltak volna.

– Régi barátom s az ma is – mondta Tamás a körülálló tanároknak, akik csodálkozással nézték a néma jelenetet.

A bemutatkozás után egyesek Tamást bókoló udvariassággal vették körül és átlátszó célzásokkal adták tudtára, hogy ismerik múltját és szereplését. „Jó katonái leszünk, igazgató úr” – mondta az egyik. – „Már türelmetlenül vártuk” – szólt édeskésen a másik. Tamás rögtön látta rajtuk, hogy ezek az államtitkár harcos katonái. Kesernyés mosollyal fogadta az üdvözlésüket s inkább azokkal foglalkozott, akik mogorván a háttérbe húzódtak.

– Fogadjanak barátjukká! Idegenből jöttem és új állásba: tele vagyok cselekvővággyal. Minden igaz munkatársam jó barátom lesz.

E szavakkal búcsúzott Tamás a tisztelgőktől s közölte velük, hogy az első tanácskozást még ma délelőtt kívánja megtartani.

Míg a tanárok az osztályokat rendezték, Tamás az előadótermeket nézte végig. Nedves, sötét helyiségek voltak ezek. Az első osztály tanulóit különösen oly penészszagú, kietlen szobába zsúfolták, hogy elborzadt, amikor oda belépett. A fiúk arca a futkározástól még piros volt. Némelyikről izzadtság csurgott. Szinte örömmel nyúltak el a hűvös terem padjain.

Öreg, mogorva tanár ült a katedrán s a fiúknak a reáliskola jelentőségét magyarázta. Azután a fegyelmi szabályok olvasásába fogott. Ünnepélyes hangon tagolta a szavakat, mintha áhítatos hallgatóságának kőtáblára vésett törvényeket olvasott volna. Bőven ecsetelte a tényeket, amelyekre büntetés jár s mivel sem árulta el, hogy tudja, kikhez beszél. A megszokottság elnyomott benne minden fogékonyságot a gyermeklélekkel szemben s e kis emberkékre a hivatalnok búskomor bosszúságával nézett, aki szabadsága után íróasztalát tele találja elintézetlen iratokkal.

A kisfiúk áhítatos csendben hallgatták öreg, pápaszemes tanáruk szavait és szívták tüdejükbe a dohos levegőt.

Tamás a gyermekek arcát nézte. Mindegyiken ünnepélyesség és türelmetlen kíváncsiság ömlött el. Mind más és más arc, változatos összetétele egyforma elemeknek. Mindegyik külön kis jellem. Sajátos életfelfogás és különböző családi helyzet neveltje, de abban mindnyájan megegyeznek, hogy feszült várakozással és éber elmével lesnek a nagy megnyilatkozásra, az életcsodák feltárt kapujára: az iskolára. Százszor megfontolt legyen minden szó, amely e tágra nyitott füleknek szól! A nevelőművészetnek s az életnek rajongó híve legyen az, aki ezeken az érintetlen húrokon az első dalokat játssza. Tamás sohasem látta a tanári munkát olyan ijesztően nehéznek, mint ebben a pillanatban.

– Mit keres ez a szegény haláltanár az életkatedrán? – lázadozott magában.

Az öreg tanár hangja rikácsoló volt. Kidülledt szeme mozdulatlanul meredt nagy kerek pápaszeme mögül a papírdarabra, amelyet a kottatartóként felállított osztálykönyvre helyezett. Hegyes, fényes koponyáján csak egy pár ősz hajszál meredezett. Halántékán cikkcakkosan dagadtak ki az erek. Zsebéből néha nagy piros zsebkendőt húzott ki s azt maga elé feszítve, messziről beléköpött.

– Mi a jó tanuló kötelessége? Elsorolom nektek, ide figyeljetek – mondta kissé szónokiasabban, tekintettel a jelenlévő igazgatóra: – primo, a leckét mindennap megtanulni.

E szavaknál balkezének kifordított hüvelykujjára fektette a jobb mutatóujját.

– Secundo! – harsogta tovább és most a jobb kéz középsőujját lendítette meg a levegőben, hogy a hüvelykujjra vágja.

Tamás sietve távozott a teremből, mert félt, hogy még birokra kél ezzel a szegény, hitetlen öregemberrel.

A tanácsteremben a tanárok hangosan vitatkoztak. Tamás megjelenése a heves szavakat hirtelen elvágta. Bizonyosan róla be-széltek.

A lépcsőházból behallatszott a hazabocsátott fiúk lármája. Az osztályfőnökök egymásután érkeztek. Rövidesen teljes lett a tanári kar. A tanácskozást meg lehetett kezdeni.

Tamás az asztalfőre ült és elmosolyodott. Eszébe jutott volt öreg igazgatója, aki mindig maga elé terítette az Utasításokat s onnan olvasta a tárgyalás menetére vonatkozólag a „magas minisztérium” rendelkezéseit. Mindig olyan áhítattal betűzte ki a szavakat, mintha először olvasná őket. Most neki kell megjátszania az igazgató szerepét. Bizony, illenék kis komolysággal eltelnie. Vannak formaságok, melyeknek csak az az értelme, hogy az ember ünnepélyesen veszi magára. Tamásnak idegen volt a saját hangja s gúnyolódó énje jól mulatott igazgatói szavam és kézmozdulatain.

A gyűlés szokott egyhangúsággal morzsolódott le. A tanárok hivatalos magatartásba burkolództak és semmi sem jelezte a közeledő vihart, amely az ülés végén hirtelen és teljes erővel tört ki.

Az indítványoknál szólásra emelkedett Szilárd Ernő. a matematika tanába, aki a kar klerikális tanárainak leggyűlöltebb ellensége volt. Szilárd mindig támadott, még ha nem is akart, mert vitatkozásaiban az emberek érzelmeit és érzékenységét számításon kívül hagyta és csupán a tiszta észre hivatkozott. Matematikai módszerrel dolgozott még olyan kérdésekben is, amelyekről ítélkezni bizonyos érzelmi intelligencia nélkül alig lehetett. Minden megszólítás nélkül kezdte:

– Botrány…

Az ideges gyűlölködés már az első szavára végigfutott az embereken. Kerekes Antal, a lovagias hajlamú dzsentri tanár nem állta meg szó nélkül:

– Talán előbb: tisztelt tanári kar!

– Botrány, – folytatta tovább nyugodtan a kis Szilárd – hogy az első osztály tanulói az idén is abba a sötét, nedves ólba zsúfoltatnak, amely a higiénia legelemibb követelményeinek sem felel meg, holott az intézetben az oktatás céljaira lenne más, igen alkalmas helyiség addig is, míg az új épület elkészül.

Az asztal végén ülő barát, aki a hitoktatást végezte az iskolában, már előre sejtve a feleletet, haragra vált arccal vágott közbe:

– Ugyan, ugyan és miféle helyiségre gondol, kolléga úr?

– A kápolnára – mondta hidegen Szilárd és a szavaira kitörő felzúdulást látva, nyugodtan leült, hogy bevárhassa, míg szóhoz juthat.

A hitoktató kénytelen volt kezével az asztalba fogózni, hogy neki ne rohanjon Szilárdnak. Kerekes az óriási zajban két kezét hangernyőnek a szájához illesztette s úgy kiabálta:

– Soha, soha, soha!…

Két sápadt arcú tanár, akik a zajos harcokhoz még nem voltak hozzászokva, bár ugyanazon a véleményen

voltak, mégis az általános izgalomtól elragadtatva, megjegyzéseiket egymással ordítva közölték.

A hatalmas termetű Várnay szótlanul állt fel s a kis Szilárd mögött foglalt helyet, aki gúnyosan mosolyogva nézett farkasszemet a baráttal.

Kápolnay Farkas, a latinnyelvek országos hírű tudósa, jóságos arcú, különös öltözködésű öreg úr, ki egészen a klasszikus világban élt s legfőbb gondja az volt, hogy a modern kifejezéseket cikornyás, cicerói latinsággal adja vissza, mintegy messzire nyúló, mély álomból rettenve fel, értelmetlenül forgolódott jobbra-balra s mintha osztályában tört volna ki a lárma, hasztalanul erőszakolt szigorúsággal kérdezte:

– Mi az? Mi történt? Gyerekek… quos ego!

A tanári kar higgadt, mondhatni agráreleme, amelynek háza, földje volt a városban, amely alig engedte magát dühbe hozatni, hacsak nem a béresei által, a legtüzesebb harcos feleket igyekeztek békíteni.

Tamás pedig, ott az asztalfőn, egészen megfeledkezett arról, hogy ő az igazgató, neki kellene rendet teremtenie. Szótlan gyönyörűséggel nézte a jelenetet, amely pár pillanat alatt oly élesen rávilágított a körülötte lévők egyéniségére, mint azt egy évi bizalmas ismeretség sem tette volna. Kezével az előtte heverő csengőn babrált, de nem tudta megrázni. Kíváncsi volt a szenvedélyek erejére és őszinteségére. Szerette volna látni, hogy a két ellentétes felfogás ily közeli harcban mekkora hullámokba tudja felverni az egyéni gyűlölséget.

Hirtelen azonban csend támadt. Magában bízó, önerejét ismerő hang vágta ketté a zajt:

– Szót kérek, uraim.

Mocsáry Bertalan hangja volt s ez a hang meghallgattatásra talált nemcsak a tanári szobában, hanem a városi életben, sőt a politikai gyűléseken is.

A Mocsáry-család számos kitűnő tagja révén vezető-szerepet játszott nemcsak a város, hanem a vármegye életében is. Összeköttetései azonkívül különböző házasságok csatornáin át elnyúltak a központba is, különösen a minisztériumokba és a képviselőházba. Nagybátyja, mocsáry Mocsáry Ignác c. államtitkárságig vitte a honvédelmi minisztériumban. Bátyja, a városi főjegyző, tulajdonosa és szerkesztője volt a vidék egyik legolvasottabb lapjának, az Oltvári Hírlapnak. Két Mocsáry szolgabíróskodott a megyében. A család politikája természetesen a kormány támogatásában merült ki. Csakhogy ezt a támogatást nem űzték szemérmetlenül. Bizonyos előkelőséget és látszatos tartózkodást vittek belé. S hogy a jobbára független érzelmű polgárok előtt népszerűségüket fenntartsák, családjuk tanártagját függetlenségi képviselőjelöltnek nevelték ki. A Mocsáry-dinasztiát tehát önzéssel senki sem vádolhatta. Ha kormánypárti képviselőt is támogatott, azt családjának egyik tagjával szemben választatta meg. Ez a kis mesterkedés annyira átlátszó volt, hogy Mocsáry Bertalannak, az állami reáliskolai tanárnak, „függetlenségi” szerepvivése miatt feljebbvalói közül senki sem kellemetlenkedett, A sokoldalú Mocsárynak különben is birtoka is volt s az Oltvári Hírlapban tárcáival a város hölgyei között nagy népszerűségre tett szert.

Mocsáry Bertalan csupán családi politikájuk csalhatatlan szimatja miatt nem folyamodott a megüresedett igazgatói állásért, amelyet Szentgyörgyi Tamással töltöttek be. Tudta, hogy a klerikális államtitkár nem sokáig uralkodik már, nem tartotta tehát érdemesnek, hogy katolikus vakbuzgóságot gyakoroljon egy jórészt protestáns városban. Titkos támogatását azonban természetesen nem vonta meg a klerikális tanároktól. Mint az érvényesülő emberek legtöbbjének, neki is megvolt az az adománya, hogy önérdekét soha egy pillanatra sem tudta szem elől téveszteni. Nem lehetett számára szenvedély, meggyőződés, hit vagy akármi, amibe egészen bele tudott volna temetkezni. Ez az önző öntudatosság kis ravaszsággal párosulva, kisegítette őt minden nehéz helyzetből.

A most felvetett kérdés olyan volt, hogy bármilyen pártállást is foglaljon el benne, az egyik fél biztosan megharagudott volna rá. Ő pedig mindkét féllel barátságban akart maradni. A feladat tehát az volt, miként lehet a dolog elől kitérni. Hogyan lehet színt nem vallani? A megoldás kézenfeküdt. Mocsáry szólásra emelkedett.

– Tisztelt tanári kar! A Szilárd kolléga úr által felvetett kérdés igazgatói hatáskörbe tartozik. Az iskola termeivel egyes egyedül az igazgató rendelkezik. Minek veszekszünk hát olyan dolgon, amelyhez nekünk semmi közünk sincsen? Igazam van, vagy nincs, tisztelt kolléga urak?…

A hitoktató és a Szilárd-féle indítvány többi ellenfele csak most kapott észbe:

– Természetes! Úgy van! Ahhoz másnak nincs köze! – kiáltották mindenfelől s az ellenpárt is kénytelen volt beismerni, hogy Mocsárynak igaza van.

Tamás magán érzett minden tekintetet. Tudta, hogy határozatáról egy hét múlva a minisztériumban is értesülnek.

– Legalább korán kiábrándulnak belőlem – gondolta s a tanárok felé fordulva, lassan, hogy minden szó hatását kiélvezze, így szólt:

– Az első osztály termében magam is megfordultam. Szilárd tanár úrnak igaza van. Lehetetlen benne tanítani. Ennélfogva, minthogy a katolikus templom úgy sincs messze s így a kápolna nélkülözhetővé lesz, intézkedem, hogy azt előadóteremmé még ma átalakítsák… Az ülést ezennel bezárom.

Várnay és két másik tanár éljenzett. Tamás felállt helyéről s a barátra tekintve, aki nyitva maradt szájával, megrebbent szemével az elképedésnek nevettető figurája volt, elmosolyodott. Azután elhagyta a termet.