Ljubov Barinova

Bosszú

avagy egy moszkvai gyerekrablás krónikája

A fordítás az alábbi kötet alapján készült:

Eba

AST, 2019

Copyright © Barinova, 2019

Fordította Pavlov Anna

Szerkesztette Kovács Teréz Orsolya

Hungarian translation © Pavlov Anna, 2022

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2022

Ljubov Barinova

BOSSZÚ

avagy egy moszkvai gyerekrablás krónikája

Mit nem tenne még,

Ha szenvedélyre volna oly oka,

Mint van nekem?

William Shakespeare: Hamlet

(Arany János fordítása)

Ami szeretetből lesz megtéve,

mindig rosszon és jón túl történik.

Friedrich Nietzsche

1

Nem kellett volna itt lennie. Ha a világon létezik igazságosság, ha van Isten, akkor nem kellett volna itt lennie. De itt van. Kicsi keze, lábacskája, pöttyös ruhácskája, rózsaszínű szandálja. Egészséges és életvidám. Szalad a labda után. Az ököl nagyságú labda vidáman gurul a poros kis úton, odaér German súlyos bakancsához. German megállítja lábával a zsákmányt, rálép, erősen leszorítja. A piros-kék labda alig látszik a bakancs vastag talpa alatt. German még erősebben nyomja a labdát, reméli, hogy kidurran és apró darabokra szakad.

A kislány odaszalad Germanhoz. Nyújtja a kezét a játéka után, mosolyog, vár. Hároméves lehet. Szeme mélyen ülő, szürke, okos. Hosszúkás arc. A gyilkosok gyereke. A kislány nem tud tovább várni, leguggol, és megpróbálja kiszedni a labdát German bakancsa alól. Rángatja tiszta erőből. Ha lesújtana a bakancsával a pókocskaszerű kézfejre, roppannának az apró csontok és ízületek, és a kicsi tenyérből egy cafat válna. Nem, ez meghaladja az erejét!

Az orgonabokor ágain keresztül German látja a férfit és a nőt, amint vidáman trécselnek egy fekete BMW mellett. A Lomakin házaspár nem gyanítja, hogy ha ők szállnak ki előbb a kocsiból, már a földön feküdnének golyóval a homlokukban. De elsőnek a kislány pattant ki az autóból a labdájával. German ellöki a kislányt, felkapja a labdát, és elrohan.

Amíg hazafelé igyekszik, a vihar előtti szürkület füstszínű hálókkal borítja be a várost. German maga felé húzza a bejárati ajtó tűzforró fémkilincsét, és fejest ugrik a kánikula alatt átforrósodott lépcsőház izzó poklába. Sántítva felgyalogol az ötödik emeletre. A lépcsőház ablakaiból látja, ahogy a villámok felhasítják az égbolt lila textiljét. Szakadatlanul dörög az ég, bár csak távolról lehet hallani.

– Édes jóistenem, micsoda égiháború! – motyogja az öregasszony, miközben bedobja a szemetet a szemétcsatorna kígyójába. Az elcsendesedett ház megsüketül a rozsdás csatornatető csapódásától, az öregasszony keresztet vet, és bűnrészesség után kutat German szemében. De German szarik a viharra, szarik az öregasszonyra. A rendőrségen kellene lennie, a Lomakin házaspárnak pedig fekete hullazsákban kellene feküdnie. Akkor a legmegfelelőbb időben érkezett volna a vihar, mintegy záróakkordként és fentről jövő jóváhagyásként. Így azonban le kellett mondania a színpadi kivonulásról. A bosszú nem sikerült. German nem számolt azzal, hogy Lomakinéknak gyerekük születik.

A hóna alá szorítja a kis labdát, behelyezi a zárba a kulcsot, elfordítja. A lakás üres, steril. Tegnap, 2003. május 28-án eltüntette saját és Eva életének összes nyomát, nem akarta, hogy turkáljanak bennük a nyomozók, vagy kik azok, akiket ilyenkor kirendelnek. Volt, amit elégetett az erdőben, volt, amit elajándékozott, volt, amit kidobott.

A nehéz bakancs alatt nyikorog a régi parketta. German bemegy Eva szobájába, megáll a közepén. Nem úgy tervezte, hogy visszajön ma. Hogy egyáltalán visszajön. A labda égeti a tenyerét: vadi új, még a címke is rajta van, kesernyésen erős gumiszaga, a boldog gyerekkor szaga. German a sarokba hajítja a labdát, lefekszik, a naptól átmelegedett padlóba nyomja a tarkóját. A tegnapi takarítás után a padló tiszta, akár egy műtőben.

Odakinn, az ablakon túl a fűzfa mozgásba lendül, vergődik, mintha epilepsziás rohama lenne, fuldoklik a levelek habjától, és hol eltakarja, hol látni engedi az Osztankinói tévétorony sziluettjét. Az egy pillanat alatt lezúduló zivatar támadást indít az összerezzenő ablaküveg ellen, csak záporozik az esőcsepp töltényekkel, amelyek az üveghez érve halálukat lelik, és tehetetlenül csurognak le az ablakpárkányra, egyik a másik után. Az ég sziklaomláshoz fogható hangon dörög, majd a dörgés végiggurul a ház összes emeletén. Minden egyes dörgés visszhangzik German parkettához szorított gerincében.

German előhúzza a zsebéből a pisztolyt, és a halántékához szorítja. A villámok készséggel világítják meg a színpadot: ruhásszekrény, táncoló lábú dívány és fotel, asztal az ablaknál, könyvespolc a sarokban. Kifakult tapéta a valamikori képek és fotók élénk foltjaival. Csillár helyett kis lámpa. A nyitott szekrényben üresek a polcok, a fiókok, a fogasok. Mint ahogy a könyvespolc is.

Tegnap German úgy működött, mint egy hibát nem ismerő, precízen beállított gép. Több órán keresztül pakolta be zsákokba a nővére ruháit, amelyekhez négy évig képtelen volt hozzányúlni. Farmerok, ruhák, fehérnemű, pulóverek, cipők, a széthordott, kissé félretaposott sarkú cipők, amelyek béléseinek bőrráncai, foltjai őrizték Eva illatát. Utazásokból hozott csecsebecsék, ajándékok az udvarlóitól. Könyvek, kazetták, fotóalbumok. Arckép, amelyet egy szerelmes evenk diák festett róla – elmosódott, sötétkék valami, ami élénken hasonlított Evára.

A portré remekül lángra kapott tegnap este a Moszkva közeli erdőben, Krasznogorszktól nem messze. A tűz legalább hét órán át égett, majdnem egy egész műszakot, mint valami kohászati kemence. Elégette, felolvasztotta, megsemmisítette German múltját, azt, ami voltaképpen az életét képezte. Aztán a tűz még sokáig hamvadt a májusi alkonyatban a friss fűszőnyeggel borított árok alján. Csak hajnalban aludt ki végleg, amikor a csalogányokat pacsirták váltották fel.

A mennydörgés eléri a szomszéd szobát. Az a szoba is üres. German nem hagyhatta itt a saját holmiját, mint szerencsétlen árvákat, amíg hosszú éveket tölt majd a börtönben. Megsemmisítette Eva holmijával együtt. A konyha is kiürült: a szekrényekben nem maradtak csészék, amelyekből Eva ivott, a fiókokban nem lapultak sem kanalak, sem villák, amelyekhez hozzáért a szája. Eltűntek a tányérok is, amelyek őrizték azoknak a napsütötte délutánoknak az emlékeit, amikor Eva gőzölgő húst, zsenge halat vagy citromtortát rakott German elé az asztalra. Eva nagyon finoman főzött. A fürdőből eltűntek a fogkefék, a fésűk, a samponok, Eváé és Germané is. Amit nem lehetett elégetni, azt German összetörte, miszlikre szedte, összetaposta, alaktalan darabokra változtatta. Nem bírta elviselni még a gondolatát sem annak, hogy idegen kezek, szemek, orrok, cipők érintsék, hozzányúljanak, belélegezzék vagy bármilyen módon kölcsönhatásba kerüljenek Eva illatának, légzésének, nevetésének visszhangjával. German tegnap még a tükröket is összetörte, hogy megsemmisítse Eva bennük megőrzött tükörképeit.

Evából nem maradt semmi. Csak emlékek. Csak az emlékeket vihette magával a börtönbe. Csakhogy a börtön most elmarad.

A vihar kezd elvonulni. German leereszti a pisztolyt, amely tompán puffan a padlón. A megújult, tiszta levegőben madarak éneke vegyül cseppek koppanásával. Az ablakok alatt, vidáman csikorgatva a fékeit, elindul egy autó. Egy forró napsugár égeti German hasát. German felkel, és átmegy a saját szobájába, kiveszi a pisztolyból a töltényeket, elrakja a pisztolyt az íróasztal fiókjába, ahol csak iratok maradtak meg egy dosszié: Olegról és Olgáról. A nap kíváncsian próbálja elolvasni a feliratot a mappán, de German gyorsan betolja a fiókot. Leül a kanapéra. Tegnap még a plédet is kidobta, és most a kanapé szégyenlősen meztelen – a megkopott kék velúr és a kidomborodó rugók, amelyek mint makacs kiscsibék próbálnak kitörni a tojásból a fényre. German leveszi az ortopéd cipőt, és lehúzza a lábáról az átizzadt zoknit. A jobb lábfeje gyerekkori trauma miatt eldeformálódott, rég begyógyult varratok tarkítják. German lerakja az átforrósodott talpait a padlóra. Hűvösre vágyik, de a padló kegyetlenül meleg.

Mezítláb (papucs sincs már) kimegy a fürdőbe, leveszi az átizzadt zakót és inget. Ezeken kívül nincs más holmija: mindent elégetett a tegnapi tisztítótűzben. German elfordítja a csapot, és először lassan iszik, aztán mohón, hosszan. Megmossa a nyakát, az arcát. Szokás szerint felemeli a fejét, hogy belenézzen a tükörbe, de nincs többé tükör. Szappan sincs, amivel kimoshatná az ingét és a zokniját.

2

Eva gyilkosai beköltöztek egy házba a Leningradszkij sugárúton. A földszint tele van üzletekkel, ruhaszalonokkal, javítóműhelyekkel, egész nap tekereg, sodródik mellettük az emberfolyam. Az udvar pedig, ahonnan German figyeli a Lomakin házaspárt, olyan, mint egy mini park: tölgyfák, jázminbokrok, hervadó orgonák, a virágágyasokban virágzó tulipánok, a padokon nyugdíjasok ülnek naphosszat, újságot olvasnak. Olga Lomakina gyakran sétáltatja a kislányát a mini park ösvényein.

German egy katonai távcsővel figyeli őket egy régi Volkswagen Golfból. Hitelt kellett felvennie, hogy szert tegyen egy kocsira és egyéb nélkülözhetetlen dolgokra. Némi pénzt hagyott ennivalóra, benzinre és cigarettára. A kudarcba fulladt ítéletnap előtt German felmondott a munkahelyén, ezért hitelt csak kegyetlen feltételekkel kapott, de ennek a körülménynek most nincs jelentősége. Ki kell találnia, mit csináljon a Lomakin házaspárral. Az idő megy. German kiderítette, hogy Lomakinék csak néhány hónapra jöttek vissza külföldről, és még a tél beállta előtt elutaznak Olaszországba.

Néha Oleg is csatlakozik Olgához és a kislányhoz. Hintáztatja a kislányt, segíti a háromkerékű biciklin. Időről időre családostul elmennek sétálni a városban. Van, hogy egész nap egy Moszkva közeli víztározóban jachtozgatnak. German mindenhová követi őket, mint valami őrző-védő kutya.

Június 17-én a Lomakin család sorban áll az állatkerti pénztárhoz. Olgán sötétkék fehér tűpettyes ruha, homokszínű haja gondosan felfésülve francia kontyba. Belekarol Olegbe. A férfi mellett egészen miniatűrnek látszik. Lomakinon farmer, fehér ing, lábán nem kisebb, mint ötvenes méretű cipő. A négy év alatt, amíg German nem látta, Lomakin mintha még magasabbra nőtt volna, és megvállasodott. Mindenkinél magasabb a sorban. A kislány (farmersort, póló) apja jobb karján ül, hozzásimul és sugdos valamit a fülébe, a baseballsapka alá, amely a férfi kopasz fejét takarja. Közben apja oldalát ütögeti a cipőjével, melynek csatja szitakötőt formáz. A szitakötő szivárványosan csillog a kora nyári napsütésben. A kislány előnytelenül az apjára hasonlít: ugyanaz a mélyen ülő szürke szem, ugyanaz a hosszúkás arc.

Hirtelen lüktető sötétség árasztja el German fejében az egész teret, csak hangok maradnak – tompa hangok, majdnem szünet nélküli csapások a fülében. German kitapintja a dudorodó Makarov pisztolyt a zsebében a kordbársony zakó alatt. Lassan elszámol tízig, így próbálja megakadályozni, hogy elborítsa a fellobbant düh. Most még nem, nincs itt az ideje. A turkálóban vásárolt zakónak jellegzetes fertőtlenítőszaga van. Germant már teljesen átitatta ez a szag. A zakó negyvenhatos méretű, ez volt a legkisebb, amit talált, de így is lötyög lesoványodott testén. German előhúz a zsebéből egy orgonalevelet, széttépi, és folytatja a számolást, belélegezve a levél csípősen keserű, frissítő illatát. Egy perc, aztán még egy, és a világ visszabillen a helyére.

A kislánynak megtetszettek a kacsák. Lomakinék megálltak az állatkert bejáratához közel eső kis tónál. Oleg nem engedi el a kislány kezét, úgy tör a zsemléből kicsi darabkákat, és odaadja a lányának. A kislány marokra fogja a zsemledarabkákat, és bedobja a kacsáknak, akik szárnysuhogtatva igyekeznek felé a víz felszínén. Amikor a legfürgébb kacsa kikap a kislány kezéből egy zsemledarabot, a gyerek nevet, tapsol. Olga mellettük áll, unatkozik, nézelődik erre-arra. Az elkerített tó körül sok az ember, ezért German, nem tartva attól, hogy észreveszik és felismerik, egy szerelmespár és egy napellenzős gyerekkalapkát viselő idős pár között helyezkedik el. Az öregek azzal vannak elfoglalva, hogy összehasonlítják a piros kacsapárt (vörös ásólúd) az illusztrációjukkal egy vastag régi könyvben, amit az öregember tart a kezében. A szerelmesek pedig egymással vannak elfoglalva. German úgy tesz, mintha a kacsaházat nézné, de a szeme sarkából Lomakinékat figyeli.

Olga kitartóan magyaráz valamit a férjének és a lányának. Hangosan beszél, de German csak szófoszlányokat hall: jomkák, fántok, ráfok. De a kislány megmakacsolta magát, a kacsákat akarja etetni, az apa pedig örömet akar szerezni a kislányának. Szorosabban öleli magához törékeny kis testét, nevetgél, próbálja lerázni a feleségét, aki tovább szeretne menni, majd mint valami bűvész elővarázsol valahonnan még egy zsemlét. A kislány sikkant örömében, megtörli apró tenyerét a pólójába, és nyújtja a következő zsemledarabkáért.

Olga megvonja a vállát, odébb lép a tótól, és beáll egy fa alá. German kissé oldalra fordítja a fejét. Látja, ahogy Olga körbepillant, kinyitja a retiküljét, és kivesz belőle egy aprócska üveget, legfeljebb egydecis lehet, majd kivárva a megfelelő pillanatot, amikor a férje és a lánya csillogó szemekkel figyelik a kacsát, amint épp elkapja a levegőben a zsemledarabot, letekeri az üvegcse kupakját, és gyorsan kortyol egy párat, majd fürgén visszacsúsztatja az üvegcsét a táskájába. Aztán testhezálló ruhája zsebéből elővesz egy rágógumit. Kibontja, berakja a szájába. Felnéz az égre. Kihúzza a vállát, kipirul, és szemlátomást sokkal vidámabban visszatér a férjéhez és a kislányához, és bekapcsolódik az etetésbe a kislány szemmel látható örömére.

Germant marcangolja a látottak felháborító helytelensége. Mintha nem lenne elég pusztán az a tény, hogy a gyilkosok és a lányuk boldogan töltik együtt az időt, az időjárás a legjobb, a legtökéletesebb díszleteket válogatja össze a számukra. A tó felett júniusi fény ragyog, átlátszó mézként folyik, a víz felcsillan, arany öltések váltakoznak a felszínén. Napfoltok remegnek lágyan a kislány még fehér karján, Oleg bicepszén, és Olga elviselhetetlenül kecses, titokzatosan metszett ajkain, amelyeket mintha egy velencei mester faragta volna. A kacsák tollazata szépen látszik, kirajzolódik a legkisebb pihe is. A nap ujjai beletúrnak a fák hajába. Nincs hideg, nincs meleg – a nap készségesen szabályozza a fényességet, a forróságot, a lehető legideálisabban világítja meg ezt a napot.

German lába kezd bedagadni az ortopéd cipőben, az izgalomtól és az igazságtalanságtól megfájdul a szíve. Úgy dönt, hogy előremegy és egy kicsit megnyugszik. Amikor szembekerül Lomakinékkal, a kislány épp elvesz az apjától egy zsemledarabkát. Kissé felemeli a fejét, és észreveszi Germant. Egyszerűen és világosan néz rá, mintha megismerné, mintha már régóta ismernék egymást, és most egyáltalán nincs meglepődve, hogy itt látja. German sietősen elfordítja a fejét, meggyorsítja a lépteit, és megelőz két babakocsit toló nőt. German hirtelen ráeszmél, mit kell tennie. Elrabolja a kislányt!

Igen, elrabolja a kislányt, és aztán minden évben emlékeztetni fogja a Lomakin házaspárt, hogy még csak esélyük se legyen elfelejteni: volt egy lányuk, akit annyira nagyon szeretnek. Majd küld néha egy kis zoknit vagy egy összevérzett trikót. Vagy valahogy másképp emlékezteti majd őket – ezt a pontot még ki kell alaposabban dolgoznia. Az elkövetkező években Lomakinék szenvedésre és kínlódásra lesznek ítélve, akárcsak ő, aki az ő hibájukból szenvedésre és kínlódásra lett ítélve.

A megvilágosodás teljesen a hatalmába keríti Germant. Megszaporázza a lépteit, ellenkező irányból megkerüli a tavat, és kimegy az állatkertből. Beül a kocsiba. Mielőtt elindulna, vet egy pillantást az állatkert közelében magasodó toronyházra. Több mint tíz évig a toronyház csúcsa és apró bástyái benéztek German gyerekszobájának ablakába. Ez a toronyház volt German vigasztalója, a dajkája. Kisfiúként számtalanszor kapaszkodott bele a tekintetével, panaszkodott (csak neki, senki másnak), a ház pedig készségesen és szeretettel tartotta oda neki kővállát. Arra tanította Germant, hogy soha ne adja fel. Most a kocsiból látja az alsó szinteket, az egykori boltot, a rizalitokon a tejszín szobrokat. Alig észrevehető biccentéssel German üdvözli a toronyházat, és beindítja a motort. Mára a nyomozást befejezte, szórakozzanak csak Lomakinék, úgysem maradt sok idejük vidulni.

3

Az első emlékek, a tudat korai lenyomata olyasmi, mint egy ajtó, melyen keresztül az ember bekerül a világba. Itt pedig már minden a szerencsén múlik – kinek milyen ajtó tárul ki. Van, akinek a lenyomataiban az anyja szerepel, meg egy napsütötte ösvény egy parkban, van, akinek erőszakos jelenetek. Ezek az első képek egy bizonyos jellemet indítanak az útjára, még akár valamiféle világnézetet is. Persze az is elképzelhető, hogy az ember egy meghatározott jellemmel születik a világra, és az első klip, amelyet a tudata leforgat, egyfajta markerré válik. És úgy, ahogy a tigris az antilophoz vonzódik, a medve a mézhez, a kölyökkutya pedig a simogatáshoz, az újszülött karakter is saját ízlése szerint választ játékot magának.

German első emlékképe Eva volt. Az örökkévalóságból kétéves kora körül tért magához, valamikor estefelé. Nyár volt, de nem kizárt, hogy már szeptember eleje, mert a napos levegő metszően tiszta és hideg. Eva (aki, mint German később kiszámolta, úgy hároméves lehetett) a padlón ül kinyújtott lábbal, és búgócsigázik. Mezítelen lábán szandál. Ruhácskája egy piros folt. Naptüskékkel átszúrt málnaszínű masni, sötét haj. Az arcára German nem emlékszik. Csak az Evából áradó elképesztő örömre és nyugalomra. A fogantyú, amellyel Eva a búgócsigát hajtja, minden bizonnyal zörög és csikorog. Hangok nem szerepeltek a korai emlékeiben. Habár nem, nem igaz. Emlékszik például, ahogy csörgedezik a patak, és egy katona leguggol és vizet merít egy teáskannával. Körülöttük az erdőt már ellepték az esti árnyékok. Énekelnek a madarak. Fázik a lába. Ő és Eva csörömpölnek ólombögréikkel a kavicsokon. Bár ez inkább később volt, a helyőrségen.

Eva úgy dönt, hogy elég, és elengedi a búgócsigát. A búgócsiga a boldogságtól eszét vesztve vidáman száguld körbe-körbe, összemosódott szivárványos színben csillog-villog. Eva hangosan kacag és tapsol. A búgócsiga csak pörög és forog, képtelenség elszakadni tőle, és lehetetlen leírni azt a gyönyört, amely elárasztja a nem tudni, ki által bekapcsolt tudatot.

A második emlék: hatalmas fenyőfák, sűrű, tömött ágakkal, erőteljes törzsekkel. A törzsek és az ágak kérge nedves, élénk téglavörös színű. Mintha megvilágítaná a nap, pedig borús az idő, csepereg az eső. A hatalmas dús fenyőmancsok hintáznak a szélben. Eva ott áll mellette. Mindketten kiöltik a nyelvüket és élvezettel kapják be a tűlevelekről lerepülő esőgolyókat.

Hogy hol történtek ezek a jelenetek, Germannak nem sikerült kiderítenie. De az biztos, hogy azelőtt volt, mielőtt betöltötte volna a négyet. A helyőrség előtt volt, ahol German és Eva az apjukkal együtt éltek.

*

Az apjuk minden reggel hatkor keltette őket. Először csak hozzáért a vállukhoz, aztán erősen, fájdalmasan megszorította. Olykor, nagyon ritkán, amikor véletlenül jókedve volt, akkor versikével ébresztette őket, butácska, de számára bizonyára kedves versikével. „Keljél, pajtás, itt a reggel, kiskakas is régen felkelt. Süt a nap az ablakon, keljél gyorsan, ha mondom.” Hárman leültek a durva szövésű fehér abrosszal leterített asztalhoz. Az abrosz közepén hímzés volt, egy kékes-zöldes rengetegben megbúvó kastély, a lelógó és redőkbe rendeződő széleken pedig piros-zöld-barna színű virágkosárkák dudorodtak. Az apjuk már egyenruhát viselt, kortyolta a kávéját és hallgatott. Időnként holdkórosan hintázott a fa hintaszékben. A hintaszék halkan nyöszörgött – apa nagydarab volt, súlyos és öreg. A falióra hangosan ketyegtette az idő múlását. Eva és German kortyolták a félig kihűlt tejet, a tetején úszkált a föle. A tejhez egy szelet fehér kenyér járt: egyik nap sajttal, másik nap főtt tojással. Apa egy sárga, oldalán fekete pacás zománcozott kisfazékban főzte a tojásokat. Volt, hogy German vízbugyogás és a kisfazék aljához koccanó tojáshéj hangjára ébredt.

German gyűlölte a főtt tojást. De minden másnap a kopott szélű piros-fehér csíkos tányéron változatlanul egy kemény tojás ült. German először megitta a tejet. Gyorsan itta, nagyokat és sűrűn nyeldekelve, igyekezett nem belélegezni a szagát. A tejből tanya-, tehén-, trágyaszag áradt. Ezután odakoccantotta a tojást a tányérhoz, és lerágott körmével pucolni kezdte a tojást. Lassan, húzva az időt, mint egy kilövésre készülő íj húrját. A tojás minden alkalommal túl keményre sikerült, a sárgája kifakult, és egy szorosra tekert fonalgombolyagra emlékeztetett. Már az első falat German torkán akadt. Germán próbált megküzdeni vele, kényszerítette, hogy csússzon már le a torkán, de a gyapjúgombolyag ellenállt, makacsul kúszott visszafelé, miközben poshadt szagot eregetett German orrába. German egy idő után megadta magát, rohant a vécébe, és hányt. Amikor leizzadva, sápadtan visszajött és leült az asztalhoz, az apja felemelte a fejét és szótlanul nézett rá. Sohasem szidta le, de másnap a tányéron újra főtt tojás volt.

Ha az apjuk kis időre nem figyelt, például kinyitotta a Pravdát és olvasni kezdett, vagy kiment kinyitni egy váratlan látogatónak az ajtót, Eva megette öccse helyett a tojást. Abban az időben Eva kövér kislány volt, bármit meg tudott enni, és bármilyen mennyiségben. Előfordult, hogy apa rajtakapta. Ilyenkor némán felállt, fogta a kisfazekat, a felháborodástól sziszegő vizet öntött bele, majd beleeresztett újabb két darab háborgó tojást. Felrakta a kisfazekat a tűzhelyre, begyújtotta a gázt, megállt Evának és Germannak háttal (a lapockájánál feszülő kivasalt egyenruhás, széles háttal) és várt. Apa aligha tudta, hogy a tarkója elárulja: a dühös, lángoló tarkóharmonika borzalmas, puha redőkbe gyűrődött. Az apa alakja fokozatosan szertefoszlott, elvesztette a körvonalait. German minden erejét összeszedve, hogy ne fakadjon sírva, a hímzett rózsákat babrálta, és az abrosz közepén magasodó kastély duzzadt barna csúcsára szegezte a tekintetét.

– Nemsokára jön Andrej, nemsokára jön Andrej – ismételte magában, hangtalanul mozgatva remegő ajkait. A ritkás tejfogak közül így hangzott: Nemszokája jön Andjej. Eva feldúltan simogatta pufók tenyerével öccse kezét.

Amikor a tojások megfőttek, apa a mosogatóhoz vitte a gőzölgő kisfazekat, és nyakon öntötte a tojásokat hideg vízzel. Ezután nehéz léptekkel odalépett Germanhoz. A szegfűszeges kölni és a cipőpaszta orrfacsaró szagelegye azzal fenyegette Germant, hogy végez vele, és German csak a Nemsokára jön Andrej mantrának köszönhetően volt képes ülve maradni és végignézni, ahogy az apja vörös ujjaival megfogja a forró tojást, és kirakja a tányérra. Az egyiket, aztán a másikat.

Pontban hétkor megszólalt a csengő. German még most is emlékszik vagányan rekedtes trillájára. Ugyanabban a pillanatban észbe kapott a kakukk is, bágyadtan kidőlt a kakukkos órából, és megfázott orrhangon válaszolt a csengőnek. A kakukkos órát követően a falon túl a szomszédoknál kakasként kukorékolt az ébresztőóra. Egy vörös hajú katona lépett be az ajtón, szalutált apának. Apa összeszedte magát, és elment. Aznap German és Eva már nem látták.

Ha German még a tojás felett ült az asztalnál, Andrej egy szempillantás alatt megszabadította a kínzástól: felzabált mindent, ami még maradt. A morzsákat a tányérról a tenyerébe söpörte, és beleszórta a szájába. Gyors és ügyes mozdulatokkal összetekerte a kínpadként szolgaló abroszt, és elrakta a szekrénybe. A helyére éles szagú, napraforgómintás viaszkosvászon került. Ezen lehetett gyurmázni, festéket csepegtetni, szétkenni a lekvárt, még késsel is lehetett vágni rajta, persze vigyázva, nehogy megsérüljön az asztal. De ha German nagyon rosszul volt, akkor Andrej elővett a hűtőből egy befőttesüveget, belelógatta hatalmas kezét, és kihalászott egy csúszós héjú, hideg kovászos uborkát. Egy darabka fekete kenyérre helyezte az uborkát, és belecsípve German orrába, a kezébe nyomta a vizes, csöpögő gyógyszert.

Miután maga is bekebelezett jó pár uborkát, Andrej visszarakta a helyére a befőttesüveget. Levette a szíját, a zubbonyát, a tányérsapkáját, majd mindent akkurátusan kiaggatott és kiteregetett székekre. A trikóra kötényt kötött, és nekilátott elkészíteni az igazi reggelit: palacsintát vagy túrófánkot. Eva segédkezett. De először bekapcsolta a rádiót: a vékony lábakon álló, kocka alakú szörnyet. A Majak rádió szignálja el van mentve German telefonján. Ha elviselhetetlenül érzi magát, a Majak szignálja egy pillanat alatt elrepíti abba a szobába, ahol Andrej és Eva a reggelit készítik. Andrej keveri a palacsintatésztát. A reggeli nap oldalról közelít kissé lenőtt vörös hajához, akkurátusan felméri, átszámolja a lángoló vörös hajszálakat. Eva egy széken térdelve szitálja a lisztet (egyik keze napon, a másik árnyékban) és időnként boldogan felsikkant, amikor a lisztpor az arcába száll, csiklandozza az orrát és a szemét, rátelepszik a sután befont sötét hajfonatokra.

German lassan tért vissza az életbe. Ült a kanapén hátát a falnak támasztva, amelyet egy kopott szőnyeg takart. Óvatosan belélegezte az uborka éles-sós szagát, különválasztotta a paprika tüzes, a kapor orrcsiklandóan, nyáriasan friss és a fokhagyma esős, éles illatát. Odaérintette vértelen ajkait az uborka sarkához, félénken lenyalogatta róla a sós lét. Aztán bátrabban. A gyomra hálásan korgott, és lassan megnyugodott.

Ha az az egy óra az apjával túlságosan nehézre sikeredett, és utána a feszültség túl gyorsan oldódott, volt, hogy German nem tudott uralkodni magán, és fojtogató zokogásban tört ki – szinte édes könnyek voltak ezek, mégis a sértődöttség keserű, felháborodott könnyei. Ilyenkor Andrej „Pihenj”-t vezényelt Evának, majd félretette a tésztát, összecsapta a tenyerét, lerázta a lisztet a földre. Odalépett Germanhoz, felvette, aztán leült vele, és sokáig simogatta a fejét széles meleg tenyerével. German odanyomta nedves orrát Andrej nyakába, és még jobban zokogott. Andrejnak fenyőszappanillata volt. Eva ijedten lépett oda hozzájuk, simogatta German hátát, és elmesélte Andrejnek, mi történt. Aztán elkeseredett a saját szavaitól, és ő is sírni kezdett.

– Üss meg, ha akarsz – mondta Andrej később. – Na, üss meg nyugodtan. – És odahúzta German kezét a katonai trikóba bújtatott szeplős mellkasához. German szipogott, és rázta a fejét. De Andrej nem tágított. – Na, üss, ne félj! Meglásd, megkönnyebbülsz.

És German ütött. Először gyengén, aztán erősebben... és még erősebben... És kisvártatva már önfeledten, tiszta erőből ütött, csapott kicsi öklével. A katona mellkasában valami zúgni, zakatolni kezdett. A kisfiú hirtelen abbahagyta a kalapálást. Rémülten emelte fel a fejét. Andrej nevetett. Nevetni pedig úgy nevetett, ahogy evett, táncolt, ivott és énekelt – kibírhatatlanul ragadósan. Arcát vékony, vidám ráncok barázdálták ilyenkor, széltől kicserepesedett, duzzadt ajkai kisfiús mosolyra húzódtak. Keskeny metszésű, világoskék szeme, amely ravaszkásan-jóindulatúan nézett a világra, ilyenkor teljesen összehúzódott. German zavartan mosolygott, majd ő is nevetni kezdett. Eva nézte őket, törölgette a könnyeit, és hamarosan ő is csatlakozott. És immáron hárman együtt nevettek: jóízűen, könnyedén, vidáman – a két senkinek sem kellő gyerek és a sorkatona, akit isten tudja miféle vétségekért vagy érdemekért nevezett ki Morozov őrnagy dadusnak.

4

German hamarosan rájön, hogy az új tervnek van egy hiányossága: inkognitóban kell cselekednie. Sőt, miután elrabolta a kislányt, rejtőzködnie kell. Lehetséges, hogy a gyilkosok sohasem fogják megtudni, ki követte el és miért. A szavak, amelyeket German négy éven keresztül fogalmazott, és ismételgette magában alvás előtt, vagy az utcákat járva, vagy miközben műtéteket hajtott végre a kórházban, vagy sietősen tömte magába az ételt, csak hogy életben maradjon addig, amíg újra meglátja Lomakinékat – ezek a szavak kimondatlanok maradnak.

German mostantól Nemeszisz istennő arctalan szolgálójának szerepébe lép. Úgy tűnik, nem tudja helyreállítani az igazságot anélkül, hogy ne ártana egy gyermeknek. Lomakinék meg lesznek büntetve, de az ítéletet nem tudja majd hangosan kimondani nekik. Hosszú éveken át German kénytelen lesz feláldozni önző vágyait egy magasabb igazság oltárán. Hát végül is csak az fontos, hogy Lomakinék megfizessenek azért, amit Evával tettek. Az nem lehet, hogy miközben Eva a temetőben rohad, ők boldogan sétálgatnak a kislányukkal az állatkertben. Nem, ez semmiféleképpen nem lehetséges.

German kidolgozza a tervet. A legnehezebben kivitelezhetőnek az „iratok” pont bizonyul. Germannak fogalma sincs róla, hogyan szerezze be őket a kislány számára. Habár, ha alaposabban körülnéz, még talán az ő jelentéktelen és szűk környezetében is akad majd valaki, aki elgurítja a golyót a labirintusban, és az előbb vagy utóbb odagurul a megfelelő helyre.

Kiderült, hogy German környezetében ez az ember nem más, mint Petya, a börtönviselt ápoló a kórházból, ahol German dolgozott, mielőtt felmondott volna. Mindenki Petyának szólította, ő maga is Petyának hívta magát, holott ötven körüli, tagbaszakadt férfi volt. Petya vöröses arca egyszerre emlékeztetett farkasra és rókára. Vagyis hol farkasra, hol rókára, a körülményektől függően. Világosbarna szemében sötét titkok fénye csillogott. Ezek a titkok őrjöngtek benne, de Petya szorosan a markában tartotta őket. Vagy legalábbis ideig-óráig.

Igaz, volt egy jelentéktelen apróság – Petyával nem lehetett csak úgy egyenesen, direkt módon beszélni.

German kénytelen meginni Petyával egy üveg vodkát a Vorobjovszkaja rakparton. Rátámszkodnak a nap során átmelegedett mellvédre, figyelik az esti sétahajókat és a Moszkvában ritkaságszámba menő sirályokat, ahogy köröznek a víz felett, beszélgetnek az amerikaiak iraki akcióiról, a megfagyott tóról a Marson, meg Dollyról, a februárban elaltatott klónozott bárányról, megtárgyalják a klónozást mint az örök élet egyik lehetőségét, és még a jóisten tudja, hogy mit.

Csak néhány óra múlva, már alkonyatkor sikerül Germannak szóba hozni azt, ami valójában érdekli.

– Az egyik barátom örökbe akar fogadni egy gyereket – mondja, miközben rágyújt. – A gyerek szülei autóbalesetben életüket vesztették. A barátom magához vette a kicsit, sajnálja, nem akarja, hogy állami gondozásba kerüljön. Hivatalosan ugye nem kaphatja meg. Ennek megvannak az okai. És hát ezért a barátom azt találta ki, hogy a nevére veszi, megveszi a szükséges iratokat, amik bizonyítanák, hogy a gyerek az övé. – German az orrán keresztül kifújja a füstöt, és anélkül hogy pislogna, nézi a víz rohamosan sötétülő, összeráncolódott textíliáját. – Fizet annyit, amennyit kérnek. Csakhogy fogalma sincs arról, hol keresse azokat az embereket, akik segíteni tudnának.

– Jó ember a barátod, German Alekszandrovics – feleli kisvártatva Petya, és kienged egy füstkarikát a Moszkva folyó feletti esti szürkületbe. A füsttől muslicaraj rebben szét. – És azt tudod, German Alekszandrovics, hogy miért vádoltak szélhámossággal egy pasast az amerikaiak? Ez az Andrew, vagy hogy a manóba is hívják, seperc alatt háromszázötvenezer milkát keresett a tőzsdén. És tudod, mivel védekezett? Kijelentette, hogy a jövőből jött, 2256-ból. El tudod képzelni?

Utána még vagy félórát beszélnek a különféle időutazásokról. Ezután Petya felsóhajt, közli, hogy mennie kell, holnap korán indul munkába. German elviszi kocsival Petyát a Cseremuskiben levő ötemeletes panelházak egyikéhez, amelyek akár játék építőkockák szóródnak szét a suhogó levelű, furcsamód egyformán vékony nyírfák között. Petya kinyitja a kocsi ajtaját, kezet fog Germannal, mondja, hogy örült a kellemes beszélgetésnek, majd mintegy mellékesen odaveti, hogy ismer egy emberkét, aki elképzelhető, ismer egy emberkét, aki segíteni tud German Akekszandrovics barátjának.

Így aztán, egyik láncszemről a másikra, egyik emberkéről a másikra German szembetalálja magát egy szőke, mosolygós sráccal, aki egyáltalán nem hasonlít a bűnügyi filmekben látható komor szereplőkre. A Proszpekt Mira metrómegálló melletti McDonald’sban találkoznak. Június a végéhez közeledik, a portól megfakult a levelek élénk zöldje és a McDonald’s közelében megbújó kis templom aranykupolája. A por súlyosan, de magabiztosan rátelepedett az aluljáró lépcsőire és korlátaira, meg a következő metróállomásig húzódó spontán könyvpiac könyveinek szélben susogó lapjaira.

German korábban érkezett, nekidőlt a McDonald’s tűzfalának, elszívott egy fél csomag cigarettát, és hagyta, hogy a por bebábozza. És most, miközben áll a sráccal a pénztár mellett, German érzi a szempillájára telepedett por súlyát. A srác egy Big Macet választ, hozzá sült krumplit sajtszósszal és egy közepes méretű kólát, melynek sötéten pezsgő vizében jégkockák lubickolnak. German ki akarja fizetni, de a srác nem fogadja el. Magának kávét rendel, részben udvariasságból, részben azért, hogy valamiféle szimmetria legyen az asztalnál.

– Üljünk le ide – javasolja a srác és egy kétfős asztalra mutat a sarokban. – Farkaséhes vagyok.

A srác nem túl magas, energikus, póló van rajta, azon két hatalmas szem, a hátán hátizsák. Leginkább egy egyetemistára hasonlít, aki könyvtárból edzőterembe rohan, aztán valami alkalmi melóba: motivált, konok ember, aki kitartóan menetel a kitűzött cél felé. Leül, és biccent German felé.

– Na mesélj!

Figyelmesen hallgatja Germant, miközben jóízűen falja a Big Macet.

– Mikorra kellenek az iratok?

– Általában mennyi idő alatt tudják elkészíteni?

– Több lehetőség van. Két-három hónap. Persze egy hét alatt is meg lehet csinálni, de úgy drágább lesz.

Július, augusztus, szeptember. Télre Lomakinék elutaznak. Valamikor november közepe táján, mondta a jachtklub vezetője.

– Tudok várni három hónapot – mondja German.

A srác belekortyol a kólájába, elővesz a hátizsákjából egy olcsó golyóstollat, és számokat körmöl a szalvétára. German felé fordítja a szalvétát. German természetesen számolt azzal, hogy nagy lesz az összeg, de hogy ennyire! Nyel egyet.

A srác mindeközben kibontja a sajtszószos dobozkát, komótosan belemártogatja a sült krumplikat, és a szájába küldi egyik krumplit a másik után. A nap rést vág a félhomályba burkolódzó sarok feletti térbe, keresztülfolyik a résen és elidőzik a srác ügyes, gyors keze felett. German észreveszi, hogy a srác bőre telis-tele van fehéres szőrszálakkal. Még az ujján is van. Az ujjai annyira, de annyira tiszták, mintha dörzsi szivaccsal sikálta volna őket.

– És olcsóbban nem lehet? – kérdezi German, holott maga is tudja, hogy ostobaságot kérdez. A terve további pontjaihoz is pénzre lesz szüksége, meg hát az első időkben élni is kell majd valamiből.

– De lehet. De akkor csak egy papírt kapsz, születési anyakönyvi kivonatot. Ha viszont mindent szabályosan csinálunk, akkor lesz bejegyzés a szülőotthonban, a házasságkötőben, a barátod személyi igazolványában. – A srác elmosolyodik, és German hirtelen ráeszmél, hogy a srác valójában nem is srác, hanem egy negyven körüli férfi, de lehet, hogy annál is idősebb. – Ezért a pénzért minden igazi lesz. És a barátod igazit akar, nem?

Ahhoz, hogy letegye az előleget az iratokért, German eladja a lakást. Szerencsére nyár van: amíg másik lakást keres, amelyikben majd lakni fog a kislánnyal, a kocsiban alszik. A huszonnyolcadik születésnapját is a kocsiban ünnepli. Július 18-án. Borús az idő. Csepereg az eső. Oleg már reggel elment kocsival, Olga pedig nem jött ki sétálni a kislánnyal. Bizonyára a fenekére néz a megkezdett konyakos vagy whiskys üvegcséknek. Olga úgy viselkedik, mint egy olyan ember, akit bűntudat marcangol. German reménykedik, hogy bűntudatának oka az, amit Oleggal elkövettek Szevasztopolban. De nem fogja megúszni egy kis lelkiismeret-furdalással.

German egy flakon kefirrel és fél vekni fekete kenyérrel ünnepli a születésnapját. Leereszti a kocsi ablakát, és a tenyerén morzsát kínál az odaröppent verébhadnak. Végül is, ők is lehetnek vendégek. A verebek felcsipegetik a morzsákat, és repetát követelnek. A kenyérnek megáznia sincs ideje. A tenyér hajlataiban viszont összegyűlik a víz, és lecsurog az ujjak között.

5

– Nagyon lepukkant a lakás – közli a telefonba az ingatlanos. – Az ablakok a moszkvai autógyűrűre néznek, de két szoba van, az ár pedig majdnem megfelel annak az elképzelhetetlenül alacsony árnak, amit megnevezett, German.

A Szeverodvinszkaja utcában levő lakásban erős savanyúságszag terjeng: kaporral és fokhagymával savanyított hordós uborka, megposhadt savanyú káposzta, marinált fokhagyma. Ezek a szagok elnyomják a macskahúgy- és csótányszagot, de nem teljes mértékben. A kádban, a vécékagylóban, a mosdókban rozsdavirágok virítanak, a görcsösen vonagló virágmintás linóleum összevagdosva, a sarkokban elengedett a ragasztó. A szobákban a tapétát kegyesen letépték, minden bizonnyal az eladók.

A plafonon sárgás papírtapéta. Az eladó, hogy megkímélje a vevőket, kidobta az összes bútort, kivéve egy széket a harmincas évekből és egy némi túlzással tévészekrénynek nevezhető valamit, bár annak is hiányzik az egyik ajtaja. A lakást belepte a körgyűrűről felszálló por, amitől úgy néz ki, mint a beduinok sátra a sivatagban. Az ablakpárkányon egy rakás könyv és színes magazin meg egy pakli kártya. És még egy legóépítmény, színes összevisszaság, az elemek szemmel láthatóan a kukából kerültek oda. A konyhában egy Zil márkájú hűtőszekrény, belül tiszta penész. German bedugja a konnektorba, mire a hűtő váratlanul motorzúgással üdvözli.

– Persze ha felújították volna, akkor sokkal több lenne az ára – magyarázza a Larisza Anatoljevna nevű ingatlanos, egy ötven körüli, hatalmas kék szemű nő. Ilyen idős korukra a nőknek általában kisebb lesz a szeme, de nála ez mintha fordítva történt volna. – De úgy vettem ki, az eladónak sürgősen pénzre van szüksége.

– És ki lakott itt? – kérdezi ki tudja, miért German.

A nő leporolja a fehér zakóját és szoknyáját. Ruházata és a vadiúj Audija alapján a karrierje bizonyára felfelé ível.

– Egy anya a fiával. A szomszédok szerint egyikük sem volt épelméjű. Ezt az apróságot – sóhajt az ingatlanközvetítő – nem titkolhattam el maga előtt. Többek között azért is alacsony az ár. Annyit azért ki tudtam deríteni, hogy zárt osztályon nem kezelték őket.

German és az ingatlanos kimennek az erkélyre. German egy zsákot lát, benne üres üvegek domborodnak és valamilyen más tárgyak is. Két poros műanyag szék, mintha összebújtak volna: talán az anya és a fia innen nézték a körgyűrű feletti alkonyatokat. German rágyújt, odanyújtja az ingatlanosnak a cigarettát. A nő elveszi tőle, slukkol, kienged egy füstkarikát. Germannak tetszik a nő. Dolgos fajta. Az, aki sajnálja az embereket. Nyűglődik velük, talán fillérekért. A nő odatartja az arcát a nyári szélnek, mutatja, hogy nem sürgeti Germant a döntéssel.

Tizenkettedik emelet. Fentről a moszkvai körgyűrű úgy néz ki, mint egy hatalmas játékgyár területén üzemelő szállítószalag. Mindenféle márkájú kisautók mozognak rajta szakadatlanul. German végigpásztázza tekintetével a körgyűrű feletti borús horizontot és mögötte a feketészöld, rajzolt vonalú erdőt, hátha talál egy tárgyat, amely megbékélti ezzel a térséggel, vagy amely által megszerethetné. Talál is egyet – egy égbe törő gyárkémény. Éppen füstölög, mintha egy mélázó dohányos pöfékelne. Na persze, nem egy toronyház Moszkva centrumában és nem is tévétorony, de mégiscsak bele tud kapaszkodni valamibe a tekintetével.

Meg hát Germannak nem is nagyon van más választása. Elnyomja a cigarettát a lepattogzott, berozsdásodott korláton, amelyet pástétomsűrűségű, ragacsos por borít. Odafordul az ingatlanoshoz. A nő várakozón néz rá. A borús szürke levegőben különösen telítettnek tűnik kék szemszíne. German bólint.

– Akkor kezet rá? – örül meg az ingatlanközvetítő.

6

Október elejére minden elkészül. German a megfelelő pillanatra vár. Október 5-én Olga a kislánnyal együtt belép a Leningradszkij sugárút egyik sarkán lévő élelmiszerboltba. German némi távolságra követi őket. Minimális esélye van annak, hogy Olga felismeri. Ha látta is korábban, akkor még German néhány mérettel vastagabb volt. Négy évvel ezelőtt alaposan szemügyre vehette volna Eva temetésén, de German nem volt ott.

Amíg Olga újabb sereg különböző színű üvegcsét gyűjt be a kosarába, a kislány egy lábon körbeugrálja a boltot: egyszer az egyik lábán, aztán a másikon. Elidőzik a hűtőpult előtt, tanulmányozza a katonásan sorakozó tejesdobozokat és kefiresflakonokat, a zsenge sajttömböket, a gyümölcsjoghurtos poharakból épült piramisokat. A kislány pörög a saját tengelye körül egy napsugár fényében – a lila kabátka és a hozzá passzoló lila barett egy szempillantásra színüket vesztik, de aztán újra visszanyerik, csak már telítettebben, ragyogóbban.

A kislány üget tovább. Nézegeti a zsírosan fénylő kolbászt a húspultban, a celofánbőrben meg-megcsillanó virsligirlandokat, a pástétomosdobozokat. German éppen a húspult előtt áll. A kislány felkapja a fejét, néz Germanra. Nem nagy, mélyen ülő szürke szemek. Egyenes, barátságos tekintet. German elrejti fél arcát a gyapjúpulóvere garbójába. A kabátra és a garbóra pár nappal ezelőtt tett szert, egy second handben, mivel beköszöntöttek a hidegek. A kabát fekete, rövid, hátul felsliccelt. Ugyanolyan jellegzetes szaga van, mint German összes ruhadarabjának.

German egyik zsebében a kislabdát szorongatja, amelyet még nyáron vett el a kislánytól. Kis híján előveszi, hogy magához csalogassa Lomakinék lányát, de meggondolja magát. Kevesen vannak a boltban, túlságosan szem előtt lennének. German elengedi a kislabdát, kilazítja megizzadt kezét. Valami mosolyfélét erőltet az arcára – a kislány visszamosolyog, szemében bizalom. Tovább szökdécsel – a cukrásztermékekhez: marcipánrózsákkal és levelekkel díszített torták, mérgező őszibarackok és véres meggyek. Az összefogdosott vitrin mögött mázzal leöntött eklerek díszelegnek és kandírozott gyümölcsökkel meg csokoládédarával megszórt krémes kosárkák hófehér marcipános csúcsai. Itt, a cukrászati részlegen éri utol Olga a lányát. Odaszalad hozzá, megragadja a szökevény kezét, súlyosan kopog a fényes új bokacsizma sarka, a táskában árulkodóan csörömpölnek a kis üvegek – Olga zavartan néz körbe, elvörösödik.

Istenem, mennyire gyűlöli German ezt az Olgát: a túlságosan kecses ajkát, a szoros francia kontyba összefogott fényes haját, a fehér kabátját, a vadiúj kiscsizmát. Micsoda élvezet lenne akár itt, a boltban beleereszteni egy tucatnyi golyót, egyiket a másik után, de akár több százat is, szitává lőni.

*

Néhány nap múlva German a Szokol metróállomáson figyeli Olgát és a kislányt. Úgy tűnik, nem utaznak sehová. Olga egy márványoszlop mellett ül egy sárga padon, melyet moszkvaiak és a Moszkvába látogatók seggeinek milliói políroztak fényesre, és rúzsozza sápadt, száraz ajkát. A kislány ott sertepertél körülötte. German a szomszéd oszlop mögül figyeli őket. Úgy áll az oszlop mögött, hogy a kislány anyja ne lássa őt. Egy megfelelő pillanatban előveszi a zsebéből a kis labdát, és megmutatja a kislánynak. A kislány meglepetten-boldogan mond valamit, de a metróállomás zaja elnyeli a hangját. Az ezután szinte azonnal bekövetkező emberáradatban German minden nehézség nélkül tehetne két-három lépést, kézen foghatná a kislányt és eltűnne vele a tömegben. Ám az utolsó pillanatban meghátrál. Amíg a lépcsőhöz kaptat, úgy megizzad, mintha a kabátja alá, a kabát ujjaiba, a cipőjébe zuhannyal öntöttek volna langyos vizet. Miután sikerül magához térnie odafenn az őszi szélben, újra határozottan lemegy a metróba, de Olga és a kislány már nincsenek ott.

Október 12-én German kocsival követi Lomakinék fekete BMW-jét a városon keresztül. A BMW a cirkusz előtt áll meg a Cvetnoj bulváron. German továbbmegy, leparkol. Odamegy a cirkusz épületéhez, figyeli, ahogy Lomanikék felmennek a lépcsőn a bejárati ajtóhoz, belépnek. German egy jegyüzértől vesz jegyet ötszáz rubelért a legfelső emeletre. Levetkőzik, belép a nézőtérre. Felmegy a felső szintre, az amfiteátrumba, megkeresi a helyét: 4. sor, 24. szék. Leül, és alaposan, sort sor után, széket szék után végigpásztázza a nézőket. Végül megtalálja Lomakinékat: lent ülnek, a harmadik sorban. Épp hogy megtalálja őket, amikor kialszanak a fények, a nézőtér eltűnik, kiviláglik a manézs. German megtörölgeti az erőfeszítéstől könnyes szemét, és eszébe jut, hogy 1981 óta nem volt cirkuszban. Akkor Eva ült mellette. A műsorvezető kiabál valamit jól kalibrált hangján. Kezdődik az előadás.

Germant már két hete álmatlanság gyötri, így időről időre álomba zuhan. A világ különböző képekben jelenik meg előtte: hol fehér lovak képében, amelyek körbe-körbe vágtáznak a manézson, és egyszer óriásiak, akkorák, hogy befoglalják az egész manézst, másszor egészen picikék, hol bohócok képében, hol pedig az egyensúlyművésznő csillogó ruhája és bugyija képében, amint valahol a nyílt űrben forog a karikájával. Olykor German a múltba zuhan, ahol a hétéves Eva hadar neki valamit, nevet, forrón lélegzik, lehelete karamellillatú. German már majdnem ki tudja venni, mit mond Eva, amikor hirtelen visszarántja a valóságba egy kolbászlufiból készült póniló nyikorgása és lökdösődése. A pónilufival egy négy év körüli kövér kisfiú babrál megállás nélkül. German mellett ül a nagypapája ölében. Néha nem csak a csikorgó lovacskával böködi Germant, hanem kemény kis cipőjének talpával (amikor hébe-hóba úgy dönt, hogy szundít egyet a nagyapa ölében). Ellenben a lógó bajszú nagypapa nem mozdul: kissé nyitva a szája, úgy nézi a cirkuszi előadást. Ha nem érezné az öregember nehéz, nyomokban sülthagymaszagú lehelletét és nem látná a szeme sarkában a könnyeket, German kétségbe vonná, hogy az öreg az élők világába tartozik egyáltalán.

A másik oldalon Germant egy határtalan méretű nőnemű test szorongatja – az izzadságtól átitatott gyapjútextilbe gyömöszölt test redői azzal fenyegetnek, hogy átmásznak a karfán és kiszorítják Germant a helyéről. Az izzadság és a vattacukor műanyagszagának fulmináns keveréke segít Germannak ébren maradni. Olykor, csak hogy megvédje magát ezektől a szagoktól, elővesz a zsebéből egy zöld tobozt, megkapirgálja, és belélegzi a tiszta, gyantás illatot.

Szünet alatt German vásárol egy habgumiból készült piros bohócorrot meg egy vörös parókát, és egy kistigrises gyerekmaszkot. Berak mindent a válltáskájába. Természetesen tisztában van vele, hogy lehetetlen elrabolni a kislányt akkor, amikor mindkét szülője vele van. De ahogy az elmúlt napokban, reménykedik a csodában.

Lomakinék a büfében vannak. German egy papírpohár kávét rak maga elé kellék gyanánt, úgy figyeli a családot. Olga – fekete ruha, selyemsál a nyakában, szoros kontyba húzott súlyos homokszínű haj. Pezsgőt iszik. A pohara majdnem üres. A pirosra festett, kecses ívű ajkán még ott csillognak a pezsgőcseppek. Olga vidám, időnként fel-felnevet, talán túlságosan is hangosan, elnyomva a gyerek- és felnőtthangok moraját. Érdekes, vajon hány pici üvegcse lapul a drága krokodilbőr táskájában? Oleg és a kislány (apja ölében ül) limonádét iszogatnak. Oleg (mindenkinél magasabb a büfében) lazacos szendvicset majszol, a kislány – rózsaszínű ruhácska – egy habos-marcipános sütemény pazar krémfürtjeivel küzd. Oleg néha odasúg valamit a lányának, és a kislány nevetgél, és még szorosabban bújik az apjához.

A kislány elunja az üldögélést apja ölében, lemászik, és anélkül, hogy letenné a süteményt, ide-oda kezd szaladgálni az asztal mentén, hol az anyja kezéhez ér, hol az apjáéhoz. Olga izgatottan, boldogan mesél valamit a férjének. A férfinak szemlátomást nincs ínyére, hogy a felesége berúgott. Oleg mélyen ülő szeme mintha még mélyebbre süllyedt volna pórusos bőrében, kopasz feje még jobban világít. Amikor a kislány megbotlik az anyja hanyagul előrenyújtott lábában, Oleg nyomban felpattan és felsegíti a kislányt. Olga pedig csak ül és bután mosolyog a semmibe. Úgy tűnik, rendesen benyomott. Oleg leporolja a kislány ruhácskáját, felveszi a lányát, vigasztalja. A gyerek fehér harisnyanadrágján koszpacák, a rózsaszínű ruhán szétkenődött a