Szarka Károly

Az én hibám

– regény –

Noran Libro Kiadó

Tartalom

Krokodil

Éjszakára bezárják a parkokat

Történjen valami

Nem történik semmi

Pinaszőr

A többiek

Senki nem jár sehova

Előléptetés

Magyarország szomszédai

Parizer

Mágnestábla

Fürdőkád

A cég ajándéka

Hős vagyok

Lift

Itt nem lehet élni

Nem igaz, hogy nem érted

Ne raboljuk egymás idejét

Soha nem lesz vége

Szerelmes belém

Egy kicsit idegesít

Nem derülhet ki

Az én hibám

Segítő

El lehet menni

Kényelmes tempóban

Szomszédok

Mit csinálsz pénteken?

Panaszkönyv

Trabant, Balaton

Sötétség

Várj meg itt

Vörös Hold

Impresszum

Krokodil

Mindenki hülyének nézett, de ez végül is érthető.

Hányszor álmodtam már, hogy késve indulok el valahova, most viszont kivételesen időben érkeztem a reptérre, és csak ott kaptam észbe, hogy nem hoztam magammal fürdőnadrágot meg törölközőt. És nem pakoltam be a hátizsákomba a laptopomat sem.

Egyáltalán hogyan is gondolhattam, hogy egy ilyen utazáshoz elég lesz egy hátizsák?

A gyerekek önfeledten pancsolnak a tóban, visítanak, csapkodják a vizet, jól érzik magukat a felnőttek is, leszámítva Steve bácsit és engem.

– Sosem voltam egy beach boy – mondja Steve fanyar mosollyal az arcán.

A strand tényleg nem az ő terepe. Akkor talál csak magára, amikor megbont egy üveg sört.

Én még a második után is idegesen tördelem az ujjaimat.

A reptéren azt hittem, elsüllyedek szégyenemben. Az ügyfélszolgálatos lány mosolygott, de nem nevetett ki. Megkérdeztem tőle, lehetséges-e két órával a járat indulása előtt módosítani a foglalást, és ha igen, mennyit kell fizetni érte.

Próbált megnyugtatni, hogy egy későbbi járaton talán lesz még üres hely. Összeget egyelőre nem tudott mondani.

Miközben keresgélt, végiggondoltam, hogy mi mindent kell majd vásárolnom, miután megérkeztem Ausztráliába. Zúgtak a fejemben a számok.

Eleve be sem jelentettem az érkezésemet a kintieknek. Mire számítottam? Nem beszélek velük évekig, aztán egyszer csak beállítok hozzájuk egy hátizsákkal?

A harmadik sör a fejembe száll. Árnyékba kellene húzódnom, vagy nem inni többet, de sem a napfényről, sem a sörről nem akarok lemondani, ha már a vízbe nem megyek be. Bár ha jobban belegondolok, alsónadrágban is besétálhatok a tóba.

– Csobbanok egyet – mondom.

Steve megvonja a vállát. Kezében a sörösüveg, hosszú ujjú inge a nyakáig begombolva. Amikor elindulok a tó felé, észreveszi, hogy egy krokodil úszik a nagyanyám felé.

– Vigyázz, Zsuzsikám! – kiáltja. – Ott egy krokodil!

Teli torokból üvölt mindenki, csak a nagyanyám nem vesz tudomást a veszélyről. A krokodil már egészen közel kerül hozzá, a partról nézve csak pár centi választja el őket egymástól.

A nagyanyám hirtelen megfordul, kitátja a száját, és leharapja a krokodil orrát.

Döbbent csend ül a völgyre, mindenki elhallgat, aztán gúnyos nevetéstől, ördögi kacajtól zengenek a tavat körbeölelő dombok.

* * *

A röhögésre riadok fel.

Ekkora faszságot álmodni.

Biztos vagyok benne, hogy rajtam nevetnek. Felemelem a fejemet az asztalról, résnyire nyitom az újra és újra leragadni készülő szememet, körbenézek, lassan ráeszmélek, hol is vagyok, és arra is, hogy mégsem engem nevetnek ki, sőt egyáltalán nem foglalkozik velem senki.

Pont leszarnak.

Csak néhány percet aludhattam, ahogy a vonaton bóbiskolók szoktak.

A Vadnyugat teraszán ülök, talán ez az egyetlen talponálló tart most nyitva Óváron. Senki sem igyekszik munkába, sehol egy autó, vasárnap hajnal van. Vakítanak a fények, a szemközti panelházak ablakai verik vissza a napsugarakat.

Az esküvő után taxiba vágtuk magunkat a Kapitánnyal és Edével, kikértünk magunknak néhány sört és Unicumot, aztán szétszéledt a társaság. Én maradtam egyedül, a többiek itt hagyták az italaikat, és itt felejtettek engem is.

Az italok ki vannak fizetve, meg kell inni őket.

Itt vannak az esküvőről hozott sütemények is, három kartondoboznyi. Terített asztal, fél vagy majdnem egész korsó sörök, szinte még hidegek, egy feles Unicum, egy csésze kávé.

– Mindenképpen tartok majd egy legénybúcsút, de nősülni nem fogok – jelentette ki Ede, amíg a fotós a rokonságot fényképezte.

– Ez a korszellem, bazmeg – mondta a Kapitány. – Mindig csak a szórakozás, de semmi felelősség.

Mindhárman felnevettünk. Úgy néztek ránk, mintha egy temetést zavartunk volna meg.

Lassan elkortyolom a kávét, még nem hűlt ki teljesen, ezek szerint tényleg nem aludtam sokat. Lehúzom a felest, ami visszaránt a teljes kábultságból. Az egyik dobozból kiveszek egy kókusztekercset, egyetlen harapás az egész.

Kiveszek egy másikat.

– Sportolni kéne, bazmeg – üvölti egy törzsvendég –, az a nagy helyzet.

– Mikor, bazmeg – kérdezi egy másik –, mikor? Most komolyan, mikor sportoljak? Te is tudod, hogy kurvára nincs időm.

– Nincs időd, a faszt nincs. Kedved nincs, az a nagy helyzet.

Két söröskorsó között bújik meg a szemüvegem, megtörlöm, felveszem.

* * *

Az esküvő egész jól sikerült. Gedeon a gimi óta együtt van Genovévával, azért ez szép. Biztos erről is beszélt a pap, amíg mi a Kapitánnyal és Edével a templom mögötti késdobálóban vodkáztunk. Konrád, aki szerint ez pofátlanság volt a részünkről, később szintén rettenetesen berúgott, az asztalon táncolt, pezsgővel locsolta a násznépet, Mózes pedig az örömanyák és a nagymamák kivételével minden nőt megfogdosott.

Tizenöt év. Vagy tizenhat vagy tizennyolc, nem is érdemes számolni. Milyen lehet ennyi ideig együtt lenni valakivel? És mi a nagyobb csoda? Hogy még mindig együtt vannak? Vagy inkább az, hogy nem házasodtak össze hamarabb? De mi közöm hozzá, az ő dolguk.

Az utolsó kókusztekercset majszolom. Előveszem a telefonomat, megnézem, hány óra van.

Negyed hét.

Keresem a pénztárcámat, közben észreveszem, hogy az öltönyöm zsebébe van gyűrve a csuromvizes alsónadrágom.

Hát persze, megfürödtünk a Dunában.

Délutánra ki kell józanodnom, megígértem Patríciának, hogy küldök neki egy önéletrajzot, ő meg továbbítja az apjának. Meg kell fogalmaznom, mennyire szeretnék az apja cégénél dolgozni.

Kereskedelmi asszisztenst keresnek. Arról kellene írnom, hogy mennyire szeretnék kereskedelmi asszisztens lenni.

Amikor Patrícia hozzám bújik, olyan puha, mint egy párna, de amikor munkáról és pénzről beszél, olyan kemény, mint…

Mint az apja.

Csak egyszer találkoztam vele, de összerándul a gyomrom, ha arra gondolok, hogy ő lehet a főnököm. Még a call center is jobb egy olyan cégnél, amit ő vezet.

Olyanokat kell majd írnom, hogy szeretem a kihívásokat, és motivál a fejlődési lehetőség.

Kiveszek a dobozból egy franciakrémest, mohón tömöm a számba. Van még néhány isler, zserbó, van egy tortaszelet is. Bármennyit be tudnék falni. Az egyik doboz teljesen kiürül, nekilátok a másiknak. Közben összeöntöm és megiszom a maradék söröket.

* * *

A vécéből kifelé jövet egy volt osztálytársamba, a Tokásba botlok. Erősen kopaszodik, rohadnak a fogai. Olyan, mintha legalább tíz évvel lenne idősebb nálam, bár én sem nézhetek ki túl jól.

Biztos, hogy szarul nézek ki.

– Bazmeg, Fecske, te itt – ordít fejhangon a Tokás. – Ezer éve! Gyere, igyunk egy pálinkát!

Nemrég láttam a fotóit a Facebookon, megnősült ő is, úgy látszik, Óváron mostanában mindenkinek ez a mániája. A felesége nála is kövérebb, és született egy kislányuk. A Tokás autószerelő, panelban laknak, és ezek szerint vasárnap hajnalban ide jár inni az öreg alkoholistákkal.

Próbálok úgy tenni, mintha nem okozna gondot egyenesen állni.

Nem bírnék most meginni egy pálinkát, de egy pohár sör talán jólesne.

– Pohár, a lófaszt, két korsót, légy szíves!

A vézna pultos lány világfájdalmas grimasza elárulja, hogy nem szívesen szolgál ki. Érthető, nemrég még a teraszon aludtam az asztalra borulva. A söröket azért megkapjuk, a Tokás pedig kínvallatásba kezd.

Hogy mi újság velem, Pesten dolgozom-e még, van-e csajom.

– Tényleg telemarketinges vagy? – kérdezi vonyítva. – Fecske, ne basszál fel idegileg! Hallod, te egyetemet végeztél, nem?

Igen, egyetemet végeztem és telemarketinges vagyok, ez a csávó meg egy koszos műhelyben, olajfoltos overallban mászik be mindennap az autók alá, és biztos, hogy jobban keres nálam. Rothadnak a fogai, de legalább eltartja a dagadt feleségét meg a gyerekét.

Elmesélem neki, hogy pár hete járok egy lánnyal, akivel egész jól alakulnak a dolgok. Rögtön meg is bánom, hogy egyáltalán belekezdtem, semmi köze hozzá. Különben sem hiszem, hogy Patríciával sokáig együtt maradunk, akkor meg minek mesélek róla.

A Tokás a lelkemre köti, hogy szóljak neki előre, ha legközelebb hazajövök, a kurva életbe már, és akkor iszunk majd rendesen, de most menjek haza, látszik rajtam, hogy szarul vagyok, forog velem a világ, tudja ő, milyen érzés ez, szar az ország, szar emberek vesznek körül, persze hogy inni kell, és ha iszik az ember, szarul lesz tőle.

* * *

Verőfényes napsütésben botorkálok hazafelé a csendes utcákon, kavarog a gyomrom, a zsebemet húzza a csuromvizes alsónadrág. Elsétálok a kórház előtt, a lépcsőn két ápoló és két civil dohányzik. Számolgatom magamban, hány rokonom született és halt meg az okkersárga épület falai között, de hamar elvesztem a fonalat.

A régi temetőhöz érek, nyitva találom a kaput.

Mindig is szerettem a temetőket, kevés békésebb helyet tudok elképzelni. Hajnalban talán a leghamarabb kelő özvegyasszonyok sem látogatják elhunyt férjeik sírját, akik áldott jó emberek voltak, még ha meg is itták a magukét.

Sétálok egyet a sóderrel felszórt sorok között. Szédülök, hasogat a fejem, leülök pihenni az egyik sírra.

Nézegetem a sírkövekre írt évszámokat, elolvasom a neveket, kivonom a halálozási dátumokból a születési dátumokat. Hátba veregetem az egyik sírkövet, nyomok egy puszit az oldalára, és rémülten nézek körbe, hogy nem lát-e véletlenül valaki, volt osztálytárs, nyugdíjas özvegyasszony vagy temetőőr.

Nem lát senki.

Éjszakára bezárják a parkokat

Arra ébredek, hogy valaki be akar jönni a lakásba. Nem úgy néz ki, mint egy betörő, csak egy fiatal srác az, látom a kémlelőnyíláson keresztül. A kulccsal babrál, talán egy korábbi albérlő lehet, aki elfelejtette, hogy már nem itt lakik.

De hiába tűnik veszélytelennek, ez mégiscsak az én lakásom, vagyis az én albérletem, én bérlem most, én fizetek érte, én élek itt, senki ne akarjon bejönni ide, aki nem lakik itt vagy akit nem én hívtam.

Felriadok, ez is csak álom volt, de átfordulok a másik oldalamra, és újra elalszom. Megint azt álmodom, hogy felébredek. Úgy tűnik, tényleg betörtek hozzám, amíg aludtam. Meghűl az ereimben a vér. Az ajtó zárva, az ablak is csak résnyire van nyitva, ott nem férhetett be senki. A laptopom a helyén, megvan a telefonom és a pénztárcám is. Nem ég viszont a lámpa, kicsavarták belőle a villanykörtét.

Ki képes betörni valahova, hogy villanykörtét lopjon?

Hívom a rendőrséget, de ahelyett, hogy bejelenteném a betörést, elmondom a diszpécsernek, hogy a beszélgetést minőségbiztosítási okokból rögzítjük, ismertetem az üzleti feltételeket, elmagyarázom, milyen előnyei vannak egy lakásbiztosításnak, és időpontot egyeztetek vele, amikor egy szakértő kolléga felkeresi majd, hogy elvégezze a biztosítás megkötéséhez szükséges kalkulációt.

Kopogást hallok, sokadszor is felriadok.

Csak egy magas sarkú cipő kopog a folyosón, attól visszhangzik a lépcsőház. Máskor az ébresztőórát is alig hallom meg. Óvatosan tapogatózom az éjjeliszekrényen, hunyorogva nézem meg a telefonom kijelzőjét. Még csak fél öt.

* * *

Felkönyökölök, kifújom az orromat.

Végre nem a metrón vagy a call centerben fogok reggelizni, lesz időm, hogy megadjam a módját. Sőt még talán arra is, hogy albérlethirdetéseket böngésszek, hátha találok olyat, amin nem kell osztoznom senkivel. A tulajdonos tegnap szólt, hogy az unokaöccse Pestre költözik. Sajnálja, hogy emiatt el kell mennem, de a család mégiscsak fontosabb.

Százhúszezer forint az alapfizetésem, a jutalékom eddig nem volt több tizenötezernél, a lakásért nyolcvanezret fizetek, plusz a rezsit.

Pedig mennyire örültem, hogy fél év után végre megtaláltam a bútorok helyét ebben a sötét lyukban, hogy beszereztem a használt mikrót, a használt kávéfőzőt és a használt porszívót. A ruhaszárítót, a lábtörlőt, a fürdőszobaszőnyeget, a szemetest, a szennyestartót, a szappantartót meg az olvasólámpát. Meg a lomtalanításból szerzett széket. És most itt kell hagynom mindent. Vagy magammal vinni.

De hova?

Kibotorkálok a vécére, onnan a fürdőszobába. Rohadtul nyikorog az ajtó.

Nem ártana szétnéznem az álláshirdetések között sem, de már most elmegy a kedvem az elvárásoktól. Legalább öt év releváns szakmai tapasztalat, legalább két idegen nyelv magas szintű ismerete szóban és írásban, a közösségi média magabiztos használata, vezetői engedély. Pozitív hozzáállás, csapatjátékos attitűd, ügyfélbarát szemlélet.

Bekapcsolom a laptopot, átfutom a híreket.

Idegen érdekeket szolgálnak, így kezdődik egy cikk címe.

450 milliárd euróra emelkedett, így kezdődik egy másik.

Tartósan munkanélkülivé válhat, így kezdődik egy harmadik.

Még a címeket sem érdemes végigolvasni.

Az ablakhoz lépek, néhány percre kitárom. Egy kapucnis pulóveres férfi cigizik a gangon, a telefonját nyomkodja.

Mire eldöntöm, hogy leszaladok az éjjel-nappaliba, eloszlik a sötétség.

* * *

Éjszaka esett, nedves az aszfalt, éppen most alszanak ki az utcai lámpák fényei.

A sarki bolt előtt egy kutyát sétáltató öregasszony beszélget egy szatyrot cipelő másik öregasszonnyal.

– Mit csináljak, most mondd meg – nyöszörög az egyik.

Nagy ívben kerülöm ki őket, de a tacskó így is a lábam elé totyog, szaglászásra emeli az orrát, és össze is nyálazná a cipőmet, ha nem térnék ki előle.

A boltban zsemlét pakolok a kosaramba, felvágottat, zöldséget, sajtot, joghurtot. A pénztár üres.

– Rohanok, szaladok, és már meg is érkeztem a helyszínre – kedélyeskedik az eladó, aki eddig a raktárban röhögött valamin az árufeltöltőkkel.

– Csak keményen, Tigris! – kacsint rá a kolléganője, aki szintén a raktárból lép ki. – Este váltalak.

Tigris jó pihenést kíván neki, majd köszön egy ősz hajú vásárlónak, aki előttem áll a sorban.

– Kettő elég lesz? – kérdezi.

Olyan szeretettel beszél hozzá, mintha nem is egy koszos kis vegyesbolt pénztárosa lenne, hanem egy ápoló, aki orvosságot ad egy számára különösen kedves betegnek.

– Elég – dünnyögi az öreg.

Tigris lekap a polcról két kis vodkás rakétát. Az öreg elveszi, majd festékfoltos kabátja zsebébe csúsztatja őket.

* * *

Hűvös van, felfrissít a pár perces séta. Ráérek nyugodtan megreggelizni, egyenletesen elkenni a vajat a zsemlén. A szokottnál lassabban kortyolom a kávémat.

A szemközti lakás előtt most a kapucnis pulóveres férfi felesége gyújt rá. Bánatos az arca, örömtelen minden mozdulata, mindig arra gondolok, hogy az életük tragédiák sorozata, ha viszont mindenféle katasztrófa nélkül képes ilyen búval baszott lenni, az talán még szomorúbb. Egy pillanatra találkozik a tekintetünk, de azonnal elfordítjuk a fejünket mindketten, mintha valami illetlenségen kaptuk volna rajta egymást.

Nézegetem az albérlethirdetéseket, találok lakást hetvenötezerért. Rákattintok, de kiderül, hogy csak az egyik szobába keresnek bérlőt, az kerül ennyibe, közös konyha- és fürdőszoba-használattal. Az álláshirdetésekre most sem marad időm. Csak nehogy közben felvegyenek Patrícia apjának a cégéhez. Azt nem élném túl.

Hunyorogva lépek ki az utcára, szemembe süt a nap. Úgy merülök alá a mozgólépcsőn, mintha egy poshadt vizű tóba ugranék fejest, amiben döglött halak lebegnek. Nem fogom kibírni ezt a napot négy óra alvással. Szinte már hallom is a családom, a tanáraim és a főnökeim mindig mindent jobban tudó kórusát, hogy emberi időben kell lefeküdni. Szinte látom magam előtt a szembejövő cikkeket, amik arról szólnak, hogy a rendszertelen életmód hosszú távon milyen veszélyeket rejt magában.

Az lenne a legjobb, ha kirúgnának. Nincs értelme komolyan venni ezt a munkát, el kéne hülyéskednem ahelyett, hogy rágörcsölök, direkt baromságokat beszélni, beleröhögni a telefonba. Pihenhetnék egy kicsit, mielőtt elkezdek állást keresni.

Pozitív hozzáállás, csapatjátékos attitűd, ügyfélbarát szemlélet.

* * *

Az egyik munkatársam, Hubertusz rögtön az első napon kitalált egy játékot. Nem túl bonyolult, csak közmondások kellenek hozzá. Vele és egy másik munkatársammal, Madlénával azóta hármasban játsszuk ezt.

– Ajándék lónak a kurva anyját – mondja Hubertusz.

– A lónak négy lába van, a kurva anyját – mondja Madléna.

Hubertusz jó értékesítő, pedig nem gondoltam volna róla, hogy képes fegyelmezetten dolgozni egy ilyen munkahelyen. Inkább azt tudnám elképzelni, hogy szakács volt a válság előtt, aztán sört csapolt egy kocsmában, aztán egy építkezésen dolgozott, aztán megint egy kocsmában, aztán árufeltöltő lett, aztán biciklis futár, és mindenhonnan kirúgták. Esetleg egy punkzenekarban basszusgitározott, vagy verseket írt, amiket néhány haverján kívül nem olvasott senki.

Madléna is jó értékesítő. Annyira lelkesen beszél és olyan kedves a hangja, hogy az ügyfél nem tud neki ellenállni. Nem láthatják a vörös haját és a zöld szemét, a kislányos nevetését viszont hallhatják, és érezhetnek ebben a nevetésben egy kis szégyentelenséget is. Amikor az állásinterjún egymásra mosolyogtunk, egy pillanatra azt éreztem, ez a mosoly kizárólag nekem szól. Aztán láttam, hogy mindenkire ugyanígy mosolyog. Gondolom, a vőlegényére is.

Merthogy van vőlegénye.

Nem biztos, hogy Hubertusz, Madléna és én odakint is találkoztunk volna, mégis azt hiszem, van valami közös hármunkban, bár még nem jöttem rá, mi az. Talán csak annyi, hogy egyikünk sem szeret itt lenni.

– Aki korán kel, annak a kurva anyját – mondom.

* * *

Az elején nagyon féltem, fogalmam sincs, miért. Átmeneti megoldás, ha nem tetszik, felmondhatok. Lámpalázam volt, amikor az első telefonhívást indítottam. A call center be van kamerázva, bár nem tudom elképzelni, hogy bárki is figyel bennünket, pláne nem egész nap. De mi van, ha mégis?

Folyton kiszáradt a torkom, gyakran szédültem, néha hányingerem volt.

A telefonos értékesítő hisz a termékben. Azt mondták, hogy mindig más terméket értékesítünk majd, szóval mindegyikben ugyanúgy hinnünk kell. És hogy türelemmel, alázattal, de határozottan beszéljünk az ügyfelekkel.

Az első napon a csoportvezetőnk, Csákvári körbevezetett bennünket az épületben, és bemutatott a vezérigazgatónak, Forgács úrnak, aki kezet fogott mindegyikünkkel, majd el is köszönt tőlünk, mert egy tárgyalásra készült éppen. Megismerhettük a többi csoportvezetőt, a minőségellenőröket, a könyvelőket, a hr-eseket és az informatikusokat is.

A minőségellenőrök egy üvegajtós irodában ülnek a harmadik emeleten. Egy Dobos nevű minőségellenőr a munkaállomásánál éppen egy szalámis zsemlét tömött a szájába.

* * *

Általános iskolás voltam, amikor a szüleim otthon szendvicset csomagoltak nekem. Később, amikor már zsebpénzt kaptam, a büfében vettem magamnak uzsonnát. A büfében kapható szendvicsek frissebbek voltak, mint az otthonról hozottak.

Szerettem a büfét, de gyűlöltem a menzát. A járólapokat, a fémtálcákat, a kövér konyhás néniket. Válogatós voltam, otthon sem ettem meg akármit, a menzán meg pláne nem. Ha a bátyámmal nem akartuk megenni a tökfőzeléket, a szüleim erősködtek, hogy legalább kóstoljuk meg. Minél jobban tukmálták, annál makacsabbul ellenkeztünk.

Főleg én.

És minél idősebb lettem, annál jobban szégyelltem, hogy nem szeretem azokat az ételeket, amiket illene szeretnem. Amiket a normális emberek jóízűen fogyasztanak el.

Az iskola ebédlőjében már a nehéz szagoktól émelygett a gyomrom. Megkönnyebbültem, amikor zsíros kenyeret is lehetett kérni. Zsíros deszkát.

– Én inkább zsíros deszkát kérek – mondtam bátortalanul a konyhás néniknek.

Úgy néztek rám, mintha bele akarnának fojtani a tökfőzelékes kondérba. Vaskos volt a karjuk és rémisztően mély a hangjuk, simán meg is tehették volna, hacsak el nem menekülök. De ekkora lázadó sosem voltam.

Nem próbáltam ki a cigit sem, amikor az osztálytársaim titokban néha már rágyújtottak. Hetedikesek voltunk, amikor Vladics Feri és Nagy Tibi a szünetben kiszöktek dohányozni a suli mögé. Az ügyeletes tanárnő kifigyelte, hogy készülnek valamire, és utánuk eredt. Nagy Tibi még éppen időben meglátta, hogy közeledik feléjük, és elnyomta a tenyerében a cigit, Vladicsnak nem volt ekkora szerencséje. Tibi csak intőt kapott, Vladicsot kirúgták.

A tanári szobában amúgy mindig állt a füst. A tanároknak szabad volt, és ez még engem is dühített, pedig eszembe sem jutott rágyújtani. Sajnáltam Vladicsot.