FERENC PÁPA
Carlo Musso közreműködésével

REMÉNY

ÖNÉLETRAJZ

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezető

Előszó

1  „Nyelvem tapadjon ínyemhez”

2  „Lelkem már túl soká tartózkodik azok közt, akik a békét gyűlölik”

3  Az egészséges nyugtalanság adománya

4  Szinte a világ végén

5  Minél többen vagyunk, annál jobb

6  Feszes, mint a húr

7  „Ott játszottam az egész földkerekségen”

8  Az élet a találkozás művészete

9  Nyílsebesen suhanó napok

10  „Messziről felismerték egymást…”

11  „Mint a mandulafa ága”

12  „S emésztik népemet, mint ahogy a kenyeret eszik”

13  Senki sem üdvözülhet egymaga

14  A legmélyebb rezdülések visszhangja

15  A teljes emberré válás egyetlen módja

16  „Mint anyja ölén a gyermek”

17  „Hogy emlékezzél és szégyenkezzél”

18  Mindenki kint, és mindenki bent

19  „Ha sötét völgyben járok is…”

20  „Botod, pásztorbotod biztonságot ad”

21  „A béke botránya”

22  A remény aprócska kislány

23  A mosolygó Isten képe

24  Legszebb napjaink még csak ezután jönnek

25  Én csak egy lépés vagyok

Carlo Musso rövid utószava

Fotókreditek

Impresszum

„Egyenesek, őszinték, amilyennek tűnnek:
keményfejűek, jó májúak, erős öklűek.

Keveset szólnak, de tudják, mit beszélnek. Lassan járnak, ám sokkal tovább érnek.”{1}

NINO COSTA

„A jövő is így érkezik el hozzánk, hogy a mi tapasztalatunkká változzék át, sokkal korábban, mint valójában megtörténne.”{2}

RAINER MARIA RILKE

„Szólhatok az emberek vagy az angyalok nyelvén, ha szeretet nincs bennem, csak zengő érc vagyok vagy pengő cimbalom” (1Kor 13).

PÁL APOSTOL ELSŐ LEVELE A KORINTUSIAKHOZ

Bevezető

Minden virágzásra születik

Életem könyve egy olyan reményteli utazás története, amelyet képtelen volnék családomtól, népemtől, Isten egész népétől különválasztani. Minden egyes oldalon, minden egyes lépésnél azoknak is könyve ez, akik velem jártak, akik megelőztek, és akik követni fognak.

Önéletrajzunk nem a mi magánirodalmunk – sokkal inkább útipoggyászunknak tekinthető. És az emlékezet nemcsak az, amire emlékszünk, hanem mindaz, ami körülvesz bennünket. Nem csupán arról szól, ami volt, hanem arról is, ami lesz. Egy mexikói költő szerint az emlékezet olyan ajándék, amely sohasem múlik el.

A tegnapnak tűnik, pedig már a holnap.

Az olasz nyelv azt mondja: „aspetta e spera” (várj, és remélj); az „esperar” ige a spanyolban azt jelenti, ’várni’ és ’remélni’. Ám a reményt mindenekelőtt a mozgás erénye és a változás motorja hajtja: az a feszültség, amely az emlékezetet és az utópiát egyesíti, hogy valóban felépíthessük a reánk váró álmokat. És ha egy álom elhalványul, álmodjuk meg újból, új formában, s reményteli szívvel merítsünk erőt az emlékezet parazsából!

Nekünk, keresztényeknek tudnunk kell, hogy a remény nem csalfa, és nem okoz csalódást: minden arra született, hogy az örök tavaszban virágozzék.

És a végén csak annyit mondunk: semmi olyanra nem emlékszem, amiben Te ne volnál jelen.

Előszó

Az elbeszélések szerint hatalmas rázkódást lehetett érezni, ami olyan volt, akár egy földrengés. Az egész utat erős, baljós rezgések kísérték, és „úgy megdőlt a hajó, hogy reggel nem tudtuk letenni a kávéscsészénket, mert felborult volna”. De ez most valami egészen másnak, inkább robbanásnak tűnt. Az utasok kijöttek a társalgókból meg a kabinokból, és felmentek a fedélzetre, hogy megértsék, mi történik. Késő délután volt, és a hajó Brazília partjai felé tartott, Porto Seguróba. Az a hang nem is bombához volt hasonlatos, inkább tompa mennydörgéshez. A gőzhajó haladt tovább, de egyre őrültebbé vált a mozgása: olyan lett, akár egy megbokrosodott ló – hol erősen meglódult, hol pedig lelassult. Egy férfi, miután órákig egy fadarabba kapaszkodva lebegett az óceán vizén, később azt nyilatkozta, hogy jól látta, amint a propeller és a bal oldali motor tengelye elcsúszik. Teljes egészében. Az utasok beszámolója szerint a légcsavar mély sebet ejtett a hajótesten, amitől a víz egyre csak ömlött befelé, teljesen elárasztotta a gépteret, sőt hamarosan a raktérbe is behatolt, mert láthatóan még a vízzáró ajtók sem működtek megfelelően.

Azt mesélték, hogy valaki fémpanelekkel próbálta megfékezni a szivárgást, hasztalan.

Azt mesélték, a zenekart arra utasították, hogy játsszanak tovább. Megállás nélkül.

A hajó egyre jobban megdőlt, egyre sötétebb lett, az óceán pedig egyre csak dagadt körülötte.

Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy az utasok nyugtatgatása immár nem elegendő, a kapitány parancsot adott a gépek leállítására, megszólaltatta a riasztószirénát, és a rádiósok leadták az első vészjelzéseket.

Számos hajó vette a segélyhívást, köztük két gőzhajó és néhány óceánjáró, amelyek a közelben voltak. Rögvest el is indultak, ám kénytelenek voltak bizonyos távolságban megállni, mert a fehér füstoszlop látványa katasztrofális kazánrobbanással fenyegetett.

A parancsnok a hídról egyre kétségbeesettebben próbálta a megafonján nyugalomra inteni az utasokat, miközben a mentési műveleteket koordinálta, melynek során a nők és a gyerekek elsőbbséget élveztek. Amikor azonban leszállt az éj koromsötét volt, ráadásul újhold –, és még az áramszolgáltatás is megszakadt a fedélzeten, kezdett eluralkodni a káosz.

Leeresztették a mentőcsónakokat, de a hajó már borzasztó mértékben megdőlt, ezért több csónak azonnal elsüllyedt, ahogy a hajótestnek ütközött; mások rozogának és használhatatlannak bizonyultak – beszivárgott a víz, amit az utasok a kalapjukkal próbáltak kimerni belőlük. Más csónakok, amelyeket megrohamoztak, felborultak vagy elsüllyedtek a túlterhelés következtében. Az utasok nagy része – völgyes, sík vidékekről származó kézművesek és földművesek – sosem látta még a tengert, ráadásul úszni sem tudott. Imádságok és sikolyok töltötték be a levegőt.

Eluralkodott a pánik. Sok utas beleesett vagy beleugrott a vízbe, és megfulladt.

Az elbeszélések szerint néhányan feladták a küzdelmet. Másokat – amint arról a helyi sajtó beszámolt – elevenen felfaltak a cápák.

A hatalmas zűrzavarban sokan egymásnak estek, ám akadtak, akik bátorságról és önfeláldozásról tettek tanúbizonyságot. Egy mentőmellényes fiatalember – miután több tucat embert kimentett – épp a sorára várt, hogy a vízbe ugorjon, amikor is megpillantott egy öregembert, aki nem tudott úszni, és egyetlen csónakban sem talált helyet magának. Az öreg segítségért kiáltozott. A fiú ráadta a maga mentőmellényét, majd vele együtt ugrott a vízbe, és megpróbált eljutni a legközelebbi mentőcsónakhoz. Vadul úszott, amikor egyre velőtrázóbb hangok érkeztek a hullámokból: „Cápák! Jönnek a cápák!” Meg is támadták a fiút. Egyik társának sikerült a fedélzetre rántania őt, de a ragadozó végzetes sebeket ejtett rajta. A fiatalember nem sokkal később meghalt.

Amikor a túlélők előadták a történetét, egész Argentína megrendült. Szülőföldjén, Entre Ríos tartományban egy iskolát is elneveztek róla. Egy piemonti bevándorló és egy argentin asszony fia volt, és éppen betöltötte a huszonegyedik életévét. Anacleto Bernardinak hívták.

A hajót már jóval éjfél előtt teljesen elárasztotta a víz, egyszeriben függőlegesen felágaskodott, és mennydörgő, mármár állatias nyögés kíséretében több mint 1400 méter mélyre süllyedt. A különböző beszámolók egységesnek mutatkoznak abban a tekintetben, hogy a parancsnok mindvégig a fedélzeten tartózkodott, és a megmaradt zenekari tagokkal a Marcia Realét{3} játszatta. A kapitány holttestét sosem találták meg. Annyi bizonyos, hogy közvetlenül a gőzhajó elsüllyedése előtt több lövés is dördült: állítólag a tisztek, miután mindent megtettek az utasokért, úgy döntöttek, nem óhajtanak szembenézni a fulladásos halál kínjaival.

Néhány csónak elérte végre a közeli hajókat, és az odasiető hajóknak több száz embert sikerült együttesen biztonságba helyezniük.

Egész éjjel folytatódott annak a néhány túlélőnek a kimenekítése, aki megpróbált a felszínen maradni, ahogy tudott. Amikor hajnal előtt más brazil gőzhajók is a katasztrófa helyszínére értek, már nem találtak túlélőket.

A közel 150 méter hosszú hajó a század elején a kereskedelmi haditengerészet büszkesége volt, az olasz flotta legrangosabb transzatlanti hajója, és olyan híres személyiségek utaztak a fedélzetén, mint Arturo Toscanini, Luigi Pirandello vagy Carlos Gardel, az argentin tangólegenda. De azok az idők már rég letűntek. Volt közben egy világháború, a többit pedig elvégezte az elhasználódás, valamint az, hogy nem fordítottak kellő figyelmet a hajóra, és elhanyagolták a karbantartását. A hajót ekkor már – ingatag állapota miatt – leginkább a balaìna, azaz „balerina” néven emlegették. Amikor utolsó útjára indult, a kapitány döbbenetére több mint 1200 utas tartózkodott a fedélzetén – többnyire piemonti, liguriai és venetói bevándorlók, de Marche, Basilicata és Calabria szülötteit is szállította.

Az olasz hatóságok által közölt, korabeli adatok szerint valamivel több mint 300 ember halt meg a katasztrófában, többségük a legénység soraiból került ki. A délamerikai újságok azonban ennél jóval magasabb számról, az említettnek több mint kétszereséről számoltak be – beleértve az illegális bevándorlókat, több tucat szíriai emigránst és mezőgazdasági munkást, akik a téli szezonban az olasz vidékekről DélAmerikába akartak hajózni.

Az akkori rendszer hatóságai által elbagatellizált, illetve eltussolt hajótörést „az olasz Titanicnak” nevezhetnénk.

Meg sem tudnám számolni, hányszor hallottam már annak a hajónak a történetét, amely III. Viktor Emánuel király leányának a nevét viselte, aki szintén tragikus halált halt a buchenwaldi koncentrációs táborban, néhány évvel később, a következő világháború vége felé. Mafalda hercegnő. Családi körben mesélték a történetet.

Szájról szájra terjedt a városnegyedekben.

A bevándorlók népszerű dalaiban is megénekelték, az óceán egyik partjától a másikig: „Olaszhonból indult a Mafalda sok ezer utasa. Apák, anyák és gyermekek egymást ölelték, majd mind hullámsírban végezték…”

A nagyszüleim és egyetlen fiuk, Mario (a fiatalember, aki később az apám lett), szintén megvették a jegyet arra a hosszú útra, arra a hajóra, amely 1927. október 11-én hagyta el a genovai kikötőt, és Buenos Airesbe készült.

Mégsem szálltak fel rá.

Bármennyire igyekeztek, nem sikerült időben eladniuk a javaikat. Így bánatukra kénytelenek voltak visszaváltani a jegyet, és elhalasztani az indulást Argentínába.

Ezért lehetek én most itt.

El sem tudjátok képzelni, hányszor adtam hálát érte az Isteni Gondviselésnek.

1

„Nyelvem tapadjon ínyemhez”

Végül elindultak.

Miután a nagyszülőknek sikerült eladniuk kevés vagyonukat a piemonti vidéken, a genovai kikötő felé vették az irányt, hogy a Giulio Cesarén útra keljenek. Csak odafelé váltottak jegyet.

Megvárták, amíg az első osztályon utazók felszállnak, majd végül ők is – mint harmadosztályon utazók – sorra kerültek. Amint a hajó a nyílt tengerre ért, és a régi Lanterna, a világítótorony utolsó fényei is kihunytak a láthatáron, tudták, hogy soha többé nem látják viszont Olaszországot, és újra kell kezdeniük az életüket, a világ másik felén.

1929. február 1-je volt, az évszázad egyik leghidegebb tele: Torinóban mínusz 15 fokot, az ország más részein pedig mínusz 25 fokot is mértek. „A havak évét” Federico Fellini is megörökítette egyik filmjében.{4} Egész Európát vastag hótakaró borította, az Urál hegységtől a Földközi-tenger partjaiig. Még a Szent Péter-bazilika kupolája is fehér hósapkát viselt.

Két hét hajózást követően, miután megtették a Villefranche-sur-Mer – Barcelona – Rio de Janeiro – Santos – Montevideo útvonalat, végre megérkeztek Buenos Aires kikötőjébe. Rosa nagymamám a 30 fokos párás hőség ellenére még mindig azt a szép kabátot viselte, amelyben a hazáját elhagyta. A kabátot az akkori divat szerint rókaprém gallér díszítette, és annak belső bélésébe, a szőrme és a selyem közé varrta bele minden vagyonukat. Mintegy az „egyenruhája” részeként még a kiszállás után is magán tartotta, miközben a Paraná folyón haladtak felfelé, verítékezve, további ötszáz kilométeren át, míg el nem érték úti céljukat. A luchadora, vagyis a „harcos amazon”, ahogy Nagymamát becézték, csak ezután döntött úgy, hogy végre lazíthat a gyeplőn.

Az érkezési kikötőben mindhármukat „tengerentúli bevándorlóként” regisztrálták. Giovanni nagypapa, aki korábban földműves volt, nyitott egy kis kávézó-cukrászdát, és őt magát comercióként (kereskedőként), feleségét, Rosát caseraként (háztartási alkalmazottként), fiukat, Mariót – az apámat – pedig, aki szülei óriási megelégedésére számviteli diplomát szerzett, contadorként (könyvelőként) jegyezték be.

Sokan osztották meg velük azt a hosszú, reményteli utat. Milliók és milliók hagyták el Olaszországot, és indultak „La Mericá”-ba, Amerikába, egy egész évszázad során – mindenekelőtt az Egyesült Államokba, Brazíliába és Argentínába. Csak Buenos Airesbe az 1929-et megelőző négy évben jóval több mint 200 ezren utaztak.

A Mafalda szörnyű katasztrófájának emléke még mindig friss sebként tátongott, amely korántsem hegedt be. Azok voltak a „Mamma mia, adjon száz lírát, hogy meghódítsam Amerikát” kezdetű dal évei, amelyet kivándorlók generációi dúdoltak. Bár egyesek álmai tengeri katasztrófával végződtek, a szezonális kivándorlás is jelentős méreteket öltött. A vállalkozó szelleműek ősszel indultak Genovából, miután az olaszországi aratás befejeződött, hogy a déli féltekén másodjára is arathassanak, ahol még csak akkor kezdődött a nyár. Gyakran tavasszal tértek haza, néhány száz lírával, melynek java része a szervezők és a közvetítők zsebében kötött ki. Miután kifizették az utat, sokszor a négy-öt hónapnyi fáradozás után alig maradt valami kis bevételük.

De az átkelés során bekövetkezett halálesetek is gyakori, nemkívánatos kísérői voltak az utazásnak. Ötven ember halt éhen, illetve a nehézségek közepette a Matteo Bruzzo és a Carlo Raggio nevű hajókon, amelyek 1888-ban Genovából Brazíliába tartottak. Körülbelül húszan fulladás következtében lelték halálukat a Friscán. Miután a kivándorlók 1893-ban felszálltak a Remóra, ráébredtek, hogy a rendelkezésre álló ülőhelyek számához képest kétszerannyi jegyet adtak el, arra az esetre, ha a kolera kitörne a fedélzeten. A halottakat pedig a tengerbe vetették. Az utasok száma naponta jelentősen csökkent. Végül pedig a hajót be sem fogadták a kikötőben. Azután ott volt a Sirio hajótörésének esete, amikor is ötszáz Buenos Aires felé tartó olasz migráns veszítette életét. A népszerű dalokban, amelyeket Piemont dombjain énekeltek, valamint harmonikával kísértek a barriókban, a tragikus történetek összeolvadtak – a Sirióból Mafalda lett, és fordítva; ugyanazon melankolikus zenéhez igazították az új szavakat.

A Sirio, a Frisca, a Mafalda…
Összemosódtak a tragédiák.
(Fotó: Mondadori Portfolio)

De az emberek akkor is útnak indultak. Mindenekelőtt a szegénység miatt – olykor haragból, hogy változtassanak a sorsukon; hogy elmeneküljenek az első, majd a második világháború tragédiája és a behívók elől, vagy épp, miután már farkasszemet néztek a halállal; hogy újraegyesítsék a családot; hogy ne szenvedjenek több nehézséget; jobb életkörülmények reményében. Nem új keletű jelenség ez – történhetett volna tegnap, vagy történhetne ma is. „Annál rosszabb már nem lehet, mint ahogyan én léteztem. Legfeljebb majd ott folytatom az éhezést. Jól mondom?” – mondja egy kivándorló, Edmondo De Amicis, egy másik piemonti, a Cuore{5} szerzője, Sull’Oceano (Az óceánon) című művében.

A kivándorlóknak áldozathozatalra kellett számítaniuk, és a legkülönfélébb nehézségekkel szembenézniük, miután a kivándorlási ügynökök meggyőzték őket, hogy szálljanak hajóra. Az ügynökök egyre járták a falvakat és a vásárokat, és úgy áradoztak Amerikáról, mint az ígéret földjéről, a csodák hazájáról. A kivándorlási hivatal jutalékot fizetett nekik minden egyes család után, amelyet sikerült meggyőzniük, hogy elhagyja szülőföldjét; egyes újságírók rabszolga-kereskedőkhöz hasonlították őket. A falvakat és a vidéket elárasztották brosúrákkal és hamisított levelekkel, amelyekről azt terjesztették, hogy olyanok írták őket, akik már a tengerentúlon tartózkodtak. Egyesek megesküdtek, hogy a munkavégzésre alkalmatlanná vált gazdák Amerikában busás nyugdíjra számíthatnak, mások azt híresztelték, hogy odaát egészen könnyen lehet földtulajdonhoz jutni.

A távozók számára az első kihívást maga a kikötőbe jutás jelentette. Eladták csekély vagyonukat, hogy kifizessék a kapzsi, gátlástalan toborzókat, akik nemegyszer – legalábbis az új törvény meghozataláig, amely szabályozta a helyzetet – eltűntek a pénzzel.

A kikötőbe vezető út egyfajta zarándoklat volt: olykor családok, máskor egész közösségek vándoroltak. Úgy vonultak, akár a körmenetben, mind együtt, zeneszóra. A hangszereiket néha még a hajóra is magukkal vitték. Gyakran több nappal a beszállás előtt érkeztek, és a kikötőben letáboroztak.

Néhányan sosem jutottak el az áhított földre, mert az óceán elutasította vagy elnyelte őket.

Azok pedig, akiknek sikerült partra szállniuk Buenos Airesben, az Hotel de Inmigrantes durva, kemény valóságával találták szemben magukat, amely olyan volt, akár egy pofon. A hatalmas barakkban, ahol, miután nyilvántartásba vették és fertőtlenítették őket, legfeljebb öt napig maradhattak – ennyi idő állt rendelkezésükre, hogy a városban vagy a földeken munkát találjanak maguknak. A Corriere della Sera című olasz napilap tudósítója így írt erről a huszadik század elején:

Az elmúlt három napban háromezer-nyolcszáz emigráns érkezett, főként honfitársaink. A bevándorlók szállodája, az Hotel de Inmigrantes zsúfolásig megtelt, amely (ráadásul hotelnek nevezik!) a zavaros, viharos Río de la Plata és a város között elterülő, besorolhatatlan, rendezetlen, sáros földterületen található. A karbolsav csípős szaga képtelen legyűrni az émelyítő bűzt, amely a nyálkás, koszos padlóból és a korhadt, fából épült, nyitott ajtókon át lélegző falakból árad. Az összezsúfolt emberek és a nyomorúság szaga ez… Feljebb az asztalok élénkebb jeleit őrzik ennek a fájdalmas útszakasznak: azt mondanám, lelkek lenyomatai. Nevek, dátumok, szerelmes mondatok, átkok, emlékek; a festékbe kapart, ceruzával írt, fába vésett trágárságok. Többnyire hajórajzok kísérik őket.

Biztos nem véletlen, hogy ez a rajz nosztalgikusan visszatekint. „Nyelvem tapadjon ínyemhez, ha nem emlékezem meg rólad: ha Jeruzsálemet nem helyezem minden örömem fölé!” (Zsolt 137,6).{6} Még a napkeleti bölcsek is alapvetően ezt az érzést fejezik ki: nosztalgiát éreznek Isten iránt; ez az attitűd megtöri a konformitást, és arra késztet bennünket, hogy elkötelezzük magunkat a változás mellett, amelyre vágyunk, és amelyre szükségünk van. A nosztalgia egészséges érzés; a gyökerek iránti nosztalgia, mert a gyökértelen nép elveszett, a gyökértelen ember pedig beteg. A gyökerekből merítünk erőt a továbblépéshez, a gyümölcsterméshez, a virágzáshoz. Ahogy egy argentin költő, Francisco Luis Bernardez írja: „Por lo que el árbol tiene de florido vive de lo que viene sepultado.” ’Minden, ami a fán virágzik, föld alatti részéből táplálkozik.’

Azok a tegnapi leírások, jelek és karcolások a mában is visszaköszönnek, más kikötők, más tengerek tekintetében.

{1} Részlet Nino Costa Rassa nostrana című verséből; Mester Yvonne fordítása.

{2} Rainer Maria Rilke: Levelek I–IV.; ford. Báthori Csaba; Napkút Kiadó, Bp., 2016.

{3} Az Olasz Királyság himnusza 1861 és 1946 között.

{4} Federico Fellini: Amarcord (1973).

{5} Magyar nyelven Szív címmel, számos fordításban jelent meg. (a Ford.)

{6} Ha másképp nincs jelölve, a bibliai hivatkozások forrása a Szent István Társulati Biblia. (a Szerk.)